AGATHA CHRISTIE
Harmadik lány
BŰNÜGYI REGÉNY
A fordítás az alábbi kiadás alapján készült: AGATHA CHRISTIE: THIRD GIRL
Első alkalommal a William Collins Sons & Co Ltd kiadásában jelent meg
1966-ban. FONTANA/COLLINS, GLASGOW, 1979 Tizenkilencedik kiadás
©AGATHA CHRISTIE 1966
HUNGARIAN TRANSLATION © Domina Márta 1989 NORAH BLACKMORE-NAK 

Hercule Poirot jobb kezében egy csésze csokoládé gőzölgött, imádta a csokoládét brióssal. Mindig is édesszájú volt. 
	Elméjében – gyomrához hasonlatosan – béke honolt. Éppen befejezte a nagy krimi írókról készített könyvét. Maró gúnnyal merészelt beszélni Edgár Poe-ról, keményen számon érte a Wilkie Collins romantikus ömlengéseiből hiányzó módszert, de az egekig magasztalt két, jószerével még ismeretlen amerikai szerzőt. Nagylelkűen dicsért, ahol az szerinte helyénvaló volt, ám könyörtelenül bírált, ha úgy ítélte indokoltnak. S most itt fekszik előtte a kötet, ami – ha eltekintünk a töméntelen nyomdahibától
– kimondottan jól sikerült. 
	Élvezte ezt az irodalmi kitérőt. Valóságos könyvhegyeken rágta át magát, gyakran felhördült egy-egy fércmunkán, s jólesett a földhöz csapnia a gyatra műveket. Időnként célba donit velük, és ha nem sikerült, bosszankodás nélkül állt fel, hogy áldozatait gyengéden a szoba sarkában elhelyezett papírkosárba gyömöszölje.
	És most? Halvány gőze sincs, hogyan tovább. Még egy irodalmi próbálkozás? No, nem, azt mégse! Csinálj meg valamit jól, s azután fogj másba! Ez volt életelve. Pillanatnyilag unatkozott. – Bosszantó! – csóválta fejét, és kortyolt egyet a csokoládéból. 
	George, az inas bocsánatkérő köhécselése törte meg a nappali csendjét.
– Egy… hm… fiatal hölgy van itt – hümmögte.
Poirot meglepetten, s némi megvetéssel pillantott nyugalmánakháborítójára.
– Ebben az órában nem fogadok senkit.
– Igen, uram …
Úr és inas egymásra néztek. Hanghordozással, burkolt célzással vagy gondosan megválogatott szavakkal George érzékeltetni tudta: lenne még mondanivalója, ha a megfelelő kérdést tennék fel neki. Poirot azon tűnődött, mi is lehet ez helyénvaló kérdés.
– Az ifjú hölgy … csinos?
– Szerintem… nem, uram – hangzott az óvatos válasz. – Bár manapság nincs mércéje az ízlésnek.
Poirot emlékezett az apró szünetre, mielőtt komornyik kimondta volna: „fiatal hölgy”. George módfelett tapintat a társadalmi hovatartozás megítélésében.
– Úgy gondolja, hogy inkább ifjú hölgy, semmint, mondjuk, egy fiatal lány?
– Azt hiszem, uram, bár mostanában ezt aligha lel megállapítani – George hangjában sajnálkozás érződött.
– Közölte, miért keresett fel?
– Azt… mondta – az inas vonakodva ejtette ki a szavakat, mintha így akarna előre bocsánatot kérni jelentés kért –, egy gyilkosságról kíván önnel beszélni, amiről úgy véli: ő követte el.
Hercule Poirot csodálkozva húzta fel szemöldökét.
– Úgy véli? – ismételte. – Hát nem tudja?
– Ezt mondta, uram.
– Hm… érdekes.
– Bizonyára valami tréfa lehet, uram.
– Bármi lehetséges – ismerte el Poirot –, mégsem gondolná az ember … – Felemelte csészéjét. – Öt perc múl kísérje be.
– Igen, uram – nyugtázta az utasítást George, s visszavonult.
Poirot lenyelte az utolsó korty csokoládét. A tükörhöz állt, és gondosan eligazgatta a bajuszát. Elégedetten ült vissza székébe. Nem tudta pontosan, mire is számít. ,,A bajbajutott szépség” – jutott eszébe az agyonhasznált kifejezés.
Csalódást érzett, mikor George bevezette a látogatót. Szó sem volt szenvedésről, hát még szépségről! Mindössze tanácstalanság, tétoviság, zavar, ami váratlan vendégének egész lényét betöltötte.
– Óh – gondolta megvetően Poirot. – Ezek a lányok!
Még csak meg sem kísérelnek kezdeni valamit magukkal. Némi festék, egy csinos ruha, esetleg frizura, s máris kinézne valahogy. De így!
A hívatlan látogató talán húsz év körüli lehetett. Meghatározhatatlan színű, kócos haja a vállát verte. Zöldeskék, nagy szemeiben üresség, sivárság. Korosztályának divatos öltözékét viselte: magas szárú fekete bőrcsizmát, fehér, meglehetősen kétes tisztaságú csipkeharisnyát, szűk szoknyát és hosszú, bő, gyapjú pulóvert. Láttára a Poirot generációjához tartozó emberek agyában csupán egy gondolat merülhetett fel: minél előbb kádba dugni. Az utcán sétálva számtalanszor botlik az ember hasonlóan gondozatlan tinédzserekbe. Piszkosak, elhanyagoltak. Mindazonáltal – az előbbiekkel ellentétben – az előtte álló nő úgy festett, mint akit az imént húztak ki egy folyóból. Ezek a lányok talán nem is igazán piszkosak. Meglehetősen sok energiájukba kerülhet, hogy így nézzenek ki.
Szokásos udvariasságával emelkedett fel, és üdvözölte látogatóját.
– Találkozni kívánt velem, mademoiselle? Üljön le, kérem.
– Ó! – A lány hangja remegett. Üres tekintetét Poirot-ra emelte.
– Igen? – sietett segítségére a kis belga.
– Talán, azt hiszem… inkább állnék – ejtette ki tétován a szavakat, továbbra is bizonytalanul bámulva a férfit.
– Ahogy tetszik. – Poirot leült, és figyelte vendégét. Várt. A látogató egyik lábáról a másikra nehezedett. A térdeire sandított, majd újra Poirot-ra meredt.
– Maga … maga Hercule Poirot?
– Kétségtelenül. Miben lehetek szolgálatára?
– Ó … nos… azt hiszem…
Poirot úgy érezte, a lány bátorításra szorul.
– Az inasom szerint azért óhajt velem beszélni, mert úgy hiszi, gyilkosságot követett el.
A lány csak bólintott.
– Dehát kérem, a gyilkosság nem olyan dolog, ami kétséget hagyhat maga után. Tudnia kell – nyomta meg a szavakat –, elkövette-e vagy sem!
– Nos, valójában nem igazán tudom, hogyan követtem el. Úgy értem…
– Jöjjön kérem – biztatta Poirot –, üljön le. Engedje el magát, és mondjon el mindenit.
– Én nem hiszem… ó, istenem… nem tudom, hogyan… olyan nehéz. Meggondoltam magam. Nem szeretnék udvariatlan lenni, de… talán jobb, ha elmegyek.
– Jöjjön kérem. Bátorság.
– Nem tudok… Úgy gondoltam, eljövök önhöz, és megkérdezem, mit kellene tennem. De most képtelen vagyok rá, értse meg! Az egész olyan más, mint…
– Mint?
– Igazán nagyon sajnálom, és tényleg nem akarom önt megbántani, de … – hatalmasat sóhajtott. Poirotra, majd a plafonra nézett, és hirtelen kitört: – Maga túl öreg! Senki nem mondta! Igazán nem akarom megbántani, de … túl öreg! Annyira… sajnálom.
Megfordult, és úgy támolygott ki a szobából, mint egy kétségbeesett lepke a lámpafényben.
Poirot szája tátva maradt a megdöbbenéstől. Akaratlanul tört ki belőle a kiáltás: Nom d' un nom d' un nom …! 11A teremtésit!
MÁSODIK FEJEZET I. 
Megcsörrent a telefon. Poirot meg sem hallotta. George lépett a szobába, s a készülék felé indult, kérdő tekintetet vetve gazdájára. 
	-Hagyja csak – legyintett, mire az inas engedelmesen kiment. A telefon fülhasogatóan szólt tovább. Aztán hirtelen elhallgatott. De csak azért, hogy néhány perc elteltével még követelődzőbben törje meg a szoba csendjét.
– Ah, sapristi2! Ez csakis egy nő lehet – háborgott Poirot. Nagy sóhajtással nyúlt a kagylóért.
– Halló!
– Maga az, Mr. Poirot? Mrs. Oliver beszél. Olyan furcsa a hangja. Alig ismertem rá.
– Bonjour, Madame. Hogy van? – Az ismert krimiszerző és Hercule Poirot barátok voltak.
– Remekül. – Ariadne Oliver hangja a szokásos vidámsággal csengett. – Szeretnék kérni egy szívességet.
– Parancsoljon!
– A jövő hónapban lesz a Krimiíró Klub szokásos évi összejövetele. Örülnénk, ha idén ön lenne a díszvendégünk. Ugye, eljön? 
	Mély sóhaj hallatszott a telefonból.
– Alas!3 Túl öreg vagyok. 
– Túl öreg? Miket nem mond?!
– Maga szerint nem?
– Hát persze, hogy nem. Meglátja, csodálatos lesz! Rengeteg jópofa 
	történetet mesél majd nekünk, valódi bűnügyeket!
– És ki akarna meghallgatni?
– Mindenki. Valami baj van, Mr. Poirot? Történt valami?
– Igen, de nem akarok túl nagy feneket keríteni neki.
– Az lesz a legjobb, ha mindent elmesél! Még ma délután. Jöjjön és 
	teázzon velem!
– Délután nem iszom teát.
– Akkor kávét. 2A fenébe!
3 Ajaj!
	– Ebben az időben nem szoktam kávézni.
– Csokoládé? Tejszínhabbal a tetején! Vagy egy gyógy-tea? Maga imádja a gyógyteákat. Vagy limonádé, esetleg narancsszörp? De van még egy fél üveg Ribenám is.
– Mi az a Ribena?
– Feketeribizli szörp.
– Azt inkább próbálja ki ön, Madame. Igazán megható a gondoskodása. Örömmel elfogadok délután egy csésze csokoládét.
– Nagyszerű. És szépen elmeséli, mi zaklatta így fel! II.
	Poirot egy számot tárcsázott.
– Mr. Goby? Itt Hercule Poirot. Nagyon elfoglalt?
– Tűrhetően – jött a válasz. – Ám ha sürgős a dolog…, tudom, önnek 
	mindig az… nos, az ügyeket átadhatom fiatal kollégáimnak. Megtisztel, ha a segítségére lehetek, Mr. Poirot. Esetleg egy-két rátermett emberemet is ráállíthatom a munkára. Gondolom, a szokásos információszerzés. – Bólogatva, szolgálatkészen jegyezte fel Poirot kéréseit.
	A Mr. Gobyval folytatott beszélgetést követően Poirot a Scotland Yardot hívta. Az elkerülhetetlen formaságok után kapcsolták egyik ismerőséti
	– Nem kíván túl sokat? Valamilyen gyilkosság, valahol? Sehol egy áldozat? Ismeretlen idő, hely és tanúk? Ha megenged egy véleményt: hiábavaló fáradozás, öregem – vélekedett a Yard felügyelője, miután türelmesen végighallgatta Poirot teljesíthetetlennek tűnő kívánságait. – Úgy néz ki, mintha maga sem tudna semmit – tette hozzá rosszallóan. III.
	Délután 4.15-kor Poirot barátnője dolgozószobájában üldögélt, elégedetten kortyolgatva egy nagy csésze tejszínhabos csokoládét.
– Chere Madame, ön igazán nagyon kedves!
Némi csodálkozással vette szemügyre Mrs. Oliver frizuráját és tapétáját: mindkettő új volt. Mrs. Oliver máskor oly egyszerű és tartózkodó hajviselete helyett most csigák és fonatok sokaságát tornyozta fejére. – Paróka – gyanította Poirot. – Vajon hány tincs fog megállíthatatlanul lehullani, ha barátnője – szokása szerint – felizgatja magát. És az a tapéta …!
– Azok a cseresznyék… újak? – intett kiskanalával. – Mintha gyümölcsöskertben lenne az ember.
– Túl sok van belőlük, úgy gondolja? – bizonytalankodott Mrs. Oliver. – A régit szebbnek találta?
Poirot előtt homályosan felködlött az előző tapéta: számtalan, rikító színű trópusi madár a dzsungelben. Hajszál híján kicsúszott száján a megjegyzés: Plus ca change, plus c'est la mérne chose4 –  aztán mégis megtartotta magának.
– Most pedig, mondja el, mi történt! – kezdte faggatni Mrs. Oliver, alighogy vendége letette csészéjét és – a tejszínhab maradékát törölgetve bajuszáról – elégedett sóhajjal hátradőlt székében.
– Ma reggel meglátogatott egy lány. Beszélni akart velem, mert úgy vélte, megölt valakit.
– Hogy-hogy úgy vélte? Nem tudta?
– Ez az! C'est inoui! 5 Nem akart leülni. Csak állt, bámult, mint akinek nincs ki mind a négy kereke. Aztán minden átmenet nélkül közölte: túl öreg vagyok.
Az asszony csillapító szavakat keresett.
– Hát igen, ilyenek ezek a lányok. Harmincöt felett mindenkit aggastyánnak néznek. Nincs bennük egy szemernyi tapintat sem.
– Nem érdekes! Bár megsebzett a dolog, már nem is igazán ez érdekel. Aggódom, nagyon aggódom.
– Ne törődjön vele! Felejtse el az egészet! – tanácsolta Mrs. Oliver.
– Nem érti? A lány miatt aggódom. Bajban van. Ezért jött hozzám. Ám túlságosan öregnek talált, s úgy vélte, én nem lehetek a segítségére. Persze, rosszul tette, amiért nem mondta el, mi történt. Csak elrohant. Annak a lánynak segítségre van szüksége!
– Nem valószínű – igyekezett megnyugtatni Mrs. Oliver Poirot-t. – A lányok túl nagy feneket kerítenek a dolgoknak.
– Nem! Az a lány nagy bajban van.
– Csak nem hiszi azt, hogy valóban gyilkosságot követett el?
– Miért ne? Azt mondta.
– Igen, de … – Mrs. Oliver hirtelen elhallgatott. – Úgy fogalmazott: talán elkövette? – tagolta lassan. – Mégis mire gondolhatott ezzel? Kit ölt meg? Kiről képzelte, hogy megölte?
Poirot vállat vont.
– És miért gondolja, hogy megölt valakit?
A férfi ismét csak a vállát vonogatta.
– Persze, bármi megtörténhetett. – Mrs. Oliver mindig oly termékeny fantáziája működésbe lépett. – Elgázolhatott valakit és cserbenhagyta. Talán egy szikla tetején inzultálta egy férfi, dulakodtak, s amaz lezuhant. Vagy elment egy kábítószerpartira, s önkívületi állapotba került. Csak amikor magához tért, eszmélt rá, hogy leszúrt valakit. Vagy …
– Assez, madame, assez!6
De Mrs. Oliver már messze járt.
– Esetleg ápolónő, és túladagolta betegének az altatót vagy … – a szóáradat hirtelen megszakadt. Mrs. Oliver lázas fantáziálását- minden átmenet nélkül – egy tárgyilagos kérdés követte:
– Hogy néz ki az a lány?
Poirot eltűnődött.
– Egy minden női szépséget nélkülöző Ophelia.
– Ó, szegény – sajnálkozott az írónő. – Szinte magam előtt látom. Furcsa.
– Olyan, akire az ember ránéz, s ezt gondolja: „Áldozatra van szükségem? Ez megteszi!” Nem az a fajta, aki szembe tud nézni a nehézségekkel, aki fel tudja mérni a veszélyt.
Ám Mrs. Oliver már nem figyelt vendégére. Mindkét kezével – a Poirot által oly jól ismert mozdulattal – frizurájába markolt.
– Várjon! – kiáltotta magából kikelve. – Várjon!
Poirot nem is tehetett egyebet: várt. Csak pislogni tudott, érezve a megállíthatatlanul közelgő katasztrófát.
– Még nem is mondta a nevét – szólalt meg ismét Mrs. Oliver.
– Mert nem tudom.
– Várjon! – könyörgött az asszony fájdalmas képpel. Eleresztette a parókáját, és hatalmasat sóhajtott. A csigák és fonatok önállósítva magukat vállaira omlottak. Egy csodás hajtincs örökre elszabadult, és a padlóra hullott. Poirot felemelte, s diszkréten az asztal sarkára helyezte.
– Ki beszélt a lánynak önről, Mr. Poirot? – kérdezte Mrs. Oliver visszanyerve lelki egyensúlyát. 4Egyik kutya, másik eb5 Hallatlan!
6 Elég, asszonyom, elég!
– Amennyire én tudom: senki. Nyilvánvalóan hallott rólam. 
	Mrs. Oliver egyáltalán nem tartotta magától értetődőnek e „nyilvánvalóságot”. Csupán Poirot – nak volt az. Igazság szerint az emberek többségének semmit nem mond ez a név. – De hogyan mondjam meg neki úgy, hogy ne bántsam meg vele? – tépelődött magában.
	– Azt hiszem, téved – fogott bele. – A lányok,… nos a lányok és általában a fiatalok… szóval, ők nem túl sokat tudnak a detektívekről.
– Mindenkinek hallania kellett Poirot-ról- jelentette ki az érintett mély meggyőződéssel.
– Higgye el, popsztárokon, együtteseken kívül a mai fiatalok nem ismernek senkit. Ha orvosra, ügyvédre,.netán detektívre van szüksége,gondolom, maga is érdeklődik. S valaki mindig tud tanácsot adni: „Menjen ahhoz a csodálatos emberhez, a Queen Ann's Streeten; háromszor a feje köré tekeri a lábát, és már meg is gyógyult”. Vagy ismerőse elpanaszolja: „Ellopták a gyémántjaimat. Henry dührohamot kap. Nem mehetek a rendőrségre. De van itt egy magánnyomozó, igazán megbízható. Ő visszaszerzi, s Henry sosem tud meg semmit.” így mennek ezek a dolgok. Valaki küldte magához azt a lányt.
– Kétlem.
– Nem tudhatja,… várjon csak! Most jut eszembe: én küldtem
– Maga?!
– Már akkor rémlett, mikor Opheliát emlegette: csapzott haj, üres tekintet, csúnyácska arc. Jól illett a leírás valakire, akivel a napokban találkoztam. Csak most jöttem rá, ki is ő.
– Kicsoda?
– Jaj…, hogy is hívják? Magándetektívekről beszélgettünk, s megemlítettem a maga nevét. Elmeséltem néhány hihetetlen kalandját.
– És rögvest megadta a címemet is.
– Nem, azt természetesen nem. Honnan tudhattam volna, hogy valóban szüksége van detektívre? Azt hittem, csak kíváncsiskodik – szabadkozott Mrs. Oliver. – A neve viszont többször is elhangzott. Mi sem egyszerűbb, mint fellapozni a telefonkönyvet.
– Szóba került gyilkosság is?
– Nem, ha jól emlékszem.
– Akkor most mondja el mindazt, amit tud!
– Nos, a múlt hétvégén történt. Lorrimeréknél voltam látogatóban. Elvittek néhány barátjukhoz. Nem igazán éreztem ól magam. Tudja, utálok inni. Szóval, kilógtam a sorból. Aztán jött a szokásos mondóka: mennyire szeretik a könyveimet, milyen régóta szeretnének velem találkozni… Szóval mindaz, amitől zavarba jövök, elpirulok, kínosan érzem maiam. Százszor elmondták, mennyire odavannak az én Sven Hjersonomért, azért a szörnyű detektívért. Ha tudnák, én mennyire utálom! De a kiadóm mindig a lelkemre köti: nehogy elszóljam magam. így terelődött a beszélgetés valódi nyomozókra, s így került szóba maga is. A lány végig ott állt, is hallott mindent. Az ön „csúnyácska „Ophelia” hasonlata emlékeztetett rá. A lányra azon a partin! Vagy talán mégsem ő az?
Poirot sóhajtott. Mrs. Oliverhez óriási türelem kellett.
– Kihez mentek át Lorrimerékkel? Talán Trefusis? Esetleg Treheme? Valami gazdag iparmágnás a Cityben, de élete nagy részét Dél-Afrikában töltötte.
– Van felesége?
– Igen. Nagyon csinos. A férjénél sokkal fiatalabb. Rengeteg aranyszőke haj. A lány az első házasságból való. S velük lakik egy félig süket, veterán nagybácsi. Szörnyen előkelő. Admirális? Marsall?… Valami ilyesmi. És csillagász. Van egy hatalmas teleszkópja. Hosszan kinyúlik a háztetőből. Bár ez. talán csak a hobbija. A titkárnője csinos, külföldi lány. Állandóan az öreg körül sürög-forog. Azt hiszem, még Londonba is elkíséri, vigyáz rá, nehogy elüsse valami.
Poirot kétségbeesetten próbálta rendszerezni az információkat, amiket Mrs. Oliver – akár egy megzavarodott komputer – rázúdított.
Szóval, a házban Mr. és Mrs. Trefusis lakik. – Nem nem Trefusis! Eszembe jutott: Restarick.
– De hisz ez egészen más hangzású név.
– Dehogy! Ez is kelta!
– Nos, akkor ott lakik Mr. és Mrs. Restarick, valamint tekintélyes, idősödő nagybácsi. Az Q neve is Restarick?
– Óh, nem, ő valami Sir Roderick.
– Ott van még az a külföldi nő és a lányuk. Több gyerekük nincs?
– Nem hiszem. A lányuk különben sem otthon lakik Csak hétvégekre látogat haza. Nem jön ki a mostohaanyjával gondolom. Állása van Londonban, és egy fiúval jár, aki – úgy hallottam – a család nem túlzottan kedvel.
– Meglehetősen sokat tud róluk.
– Az emberek imádnak pletykálni… a lánynak… lány… Megvan. Egy dal… valami… Thora? Szólj hoz zám, Thora… Vagy Myra? Myra, óh, Myra, szerelmem csal tiéd. Valami ehhez hasonló. Azt álmodtam, márvány palotában éltem Norma? Netalán Maritana? Norma … Ez az Norma Restarick! Biztos vagyok benne.
Majd minden összefüggés nélkül hozzátette:
– Harmadik lány.
– Mintha az előbb egyedüli gyerekként beszélt volna róla
– Hát persze! Legalábbis azt hiszem.
– Akkor miért nevezi harmadik lánynak?
– Szent isten! Maga még ezt sem tudja? Nem olvassa a Timest?
– A születéseket, halálozásokat, házasságokat. És az érdekesebb cikkeket.
Mrs. Oliver a fal melletti asztalkához ugrott, felkapta az említett újságot, fellapozta a megfelelő oldalon, s odavitte Poirot-hoz.
– Tessék, nézze: „Harmadik lányt keresünk kényelmes második emeleti lakásba. Saját szoba, központi fűtés. Earl's Court.” , Harmadik lányt keresünk, saját szoba, heti 5 gns. „Negyedik lányt keresünk. Regent's Park. Saját szoba.” Ma így szeretnek lakni a lányok. Jobb, mint az albérlet, netán a kollégium. Az első lány kivesz egy bútorozott lakást, és meg osztja a lakbért. A második lány általában a barátnője. Végül keresnek egy harmadik lányt. Ha nincs ismerős, feladnak hirdetést. Néhanapján négyen szoronganak egy lakásban. Az első lányé a legjobb szoba, a második lány valamivel kevesebbet fizet, a harmadik még kevesebbet, és övé a cselédszoba. Megállapodnak egymás közt, és a hét egy bizonyos éjszakáján csak az egyiké az egész lakás… így valahogy. Egészen jól bevált módszer.
– És ez a lány… akit feltehetően Normának hívnak…, hol lakik Londonban?
– Mondtam már magának: valójában szinte semmit nem tudok róla.
– Utána tudna járni?
– Igen, azt hiszem.
– Biztos abban, hogy a partin senki sem említett váratlan halálesetet?
Londonban vagy a Restarick-házban?
– Akárhol.
– Nem… nem. De lássuk, mit tudok összeszedegetni. – Mrs. Oliver szeme csillogott az izgatottságtól. – Felhívom Lorrimeréket.
Már nyúlt is a telefonért.
– Ki kell találnom valami jó ürügyet – nézett bizonytalanul Poirot-ra.
– A maga fantáziája igazán gazdag… nem lesznek nehézségei. Azért ne rugaszkodjon el túlságosan a valóságtól.
Mrs. Oliver felvillanyozódva emelte fel a kagylót. Félrefordított fejjel súgta Poirot felé:
– Van ceruzája és papírja?
Poirot bólintott. Már a keze ügyébe helyezte a noteszát.
– Halló! Beszélhetnék kérem… Óh, te vagy az, Naomi? Ariadne Oliver. Ó, igen … hát elég sokan voltak… Az öreg fiúra gondolsz?… Gyakorlatilag vak? … Azt hittem, Londonba készül azzal a fiatal külföldi lánnyal… Elég fárasztó lehet…, de úgy látszik, az a fruska kitűnően gondját viseli. … Többek között azért is hívtalak, mert szeretném megtudakolni tőled a lány címét…. Nem! A Restarick lányt Valahol DélKensington. Vagy Knightsbridge? Ugyanis ígértem neki egy könyvet, fel is írtam a címét, de – szokáso szerint – elvesztettem. Meg a neve is kiment a fejemből Thora vagy Norma?… Hát persze, Norma…. Várj csak egy kicsit, keresek ceruzát… Igen, megvan…. Borodéi Mansions… Az a nagy blokkház, ami olyan, akár a Won Wood Scrubs-i börtön?… Ki a másik két lány, akikkel 1akik?… Barátnői?… Vagy hirdettek?… Claudia Reec Holland … a képviselő lánya? És a másik? … Nem baj, biztosan ő is nagyon rendes…. Mi a foglalkozásuk? Ezek mind titkárnőnek látszanak… Ó, a másik lakberendező… vaj egy kiállítóteremnek dolgozik?… Nem, Naomi, nem érdek komolyan…, de jó ha tudom, mivel foglalkoznak ma a 1ányok. Már csak a könyveim miatt is. Az ember nem akar 1emaradni…. Említettél valami barátot… Igen, a lányok mindig csak azt teszik, ami nekik tetszik…. Az a fiú nagyon szörnyen néz ki?… Hippi…? Ó, az a fajta! Brokát mellény, hosszú, göndör, gesztenyebarna haj… Néha a sem tudja az ember: fiúk-e vagy lányok… nem igaz? A csinosabbja pontosan olyan, mint Van Dyck. … Mit mondtál? Andrew Restarick egyszerűen gyűlöli?… Igen, ez férfiaknál előfordul…. Mary Restarick? … Nos, azt hiszen te sem jönnél ki sokáig egy mostohával. Bizonyára hát adott az égnek, mikor a lány munkát vállalt Londonban. M gondolsz arról, amit az emberek fecsegnek?… Hogy? Nem tudták megállapítani, mi a baja? … Ki mondta? … Mi a amit elhallgattak!?… Egy ápolónő? … Gondolod, a férje? Óh, értem… Az orvosok tanácstalanok voltak… Ezek pletykák mindig teljességgel alaptalanok…. Micsoda? Gyomorfekély?… Nevetséges. Szóval az terjedt el…, hogy hívják a férjét? Andrew…? Úgy gondolod, gyomírtószerrel? Igen, de miért? … Ez nem a megunt vagy meggyűlölt feleség setee… sokkal fiatalabb nála. Ráadásul még csinos is…. Igen, talán inkább ő! De mi oka lehetne az idegen lányiak?… Gondolod, Mrs. Restarick mondott neki valamit, amivel vérig sértette?… Egészen csinos kis jószág. … Persze…, felkelthette Andrew érdeklődését. Semmi komoly, mégis nyugtalaníthatta Maryt, és esetleg csúnyán összeveszett i lánnyal, az meg….
Mrs. Oliver szeme sarkából észrevette Poirot heves integetését.
– Egy pillanat, drágám – szólt a telefonba. – Biztosan a pék csönget. Tartsd a vonalat!
– Igen? – takarta le kezével a kagyló mikrofonját.
– Pék? Én! – sziszegte sértődötten a detektív.
– Valamit mondanom kellett! Miért integetett? Értette, amit…
Poirot sietve közbevágott.
– Rövidesen elmondhatja! Találjon ki valami tetszetős ürügyet, amivel meglátogathatnám a Restarick-házat. A maga kiváló improvizációs készségével nem lesz nehéz…. Egy réti barátja…, nemrégiben érkezett. Talán mondja azt…
– Bízza csak rám! Álnevet akar használni?
– Nem. Ne bonyolítsuk agyon a dolgot. Az asszony bólintott.
– Naomi? El is felejtettem, miről beszélgettünk. Miért mindig akkor zavarják az embert, amikor végre leül egy kicsit irkálni? Már azt sem tudom, miért hívtalak… Ja igen!… Annak a lánynak, Normának a címéért… De volt még valami…. no, már eszembe jutott. Egy régi, régi barátom…. Elbűvölő kis ember. Éppen róla meséltem a minap azon a partin: Hercule Poirot. A napokban egyik ismerősénél vendégeskedik, közel a Restarick-házhoz, és rettenetesen szeretne Sir Roderickkel találkozni. Nagy tisztelője az öregnek. Valami háborús história vagy tudományos felfedezés miatt. Arra két: hívd fel, és add át üdvözletét. Nem probléma? Értesítenéd őket? Javasold nekik: vegyék rá, históriát… Ó, … hogy? Füvet nyírni jöttek? Igen, igen, persze …, menned kell. Viszlát.
Lecsapta a kagylót, s beleroskadt egy karosszékbe.
– Istenem, csuda izgalmas! Milyen voltam?
– Nem rossz – dicsérte Poirot.
– Gondoltam, jobb, ha az öregúr háborús érdemeit használom fel ürügyként. Aztán, ha már ott van, körülnézhet. ha jól sejtem, az a Valószínűleg meséljen el váratlanul fog betoppanni. néhány jópofa kémkedési szándéka. Bevallom, ez a tudományos fő fedezés elég homályosan hangzott. Végtére is egy nő tévedhet ilyesmiben. Maga meg kitalál valami hihetőbbet, mii odaér. Akarja tudni, mit mesélt Lorrimerné?
– Gondolom, pletykált. Mrs. Restarick egészségi állapátáról.
– Állítólag van valami titokzatos betegsége…, valami gyomorfekélyszerűség. És az orvosok tanácstalanok. Kórházba küldték, meggyógyult, s úgy tűnt, minden rendben is lesz. Hazament, aztán az egész kezdődött elölről. Az orvosok ismét csak vakon tapogatództak. Az emberek pedig pusmogni kezdtek. S ahogy az már lenni szokott, egy hebehurgya ápolónő húga elmesélte a szomszédnak, az továbbadta, és így k győzött tovább a pletyka. Aztán már az a hír járta, hogy a férj akarja megmérgezni. Az emberek mindig ilyesmire lyukadna ki. Még akkor is, ha az nélkülöz minden alapot. Később a külföldi lány került terítékre. Tudja, aki titkárnő-féle az öregnél. De vajon miért akarná megmérgezni Mrs. Restarickot…?
– Azért akadt néhány ötlete.
– Csak próbálkoztam.
– Gyilkosság van készülőben – jósolta Poirot. 
HARMADIK FEJEZET
	Mrs. Oliver bekormányozta kocsiját a Borodene Mansions belső udvarára. A parkolóban nem talált helyet. Míg azon tűnődött, hova is álljon, az egyik autó kitolatott és elhajtott, gyorsan beállt a megüresedett helyre. Kiszállt, körülnézett. A lakóház nemrég épült. Olyan benyomást keltett, mint egy bérháznak kiadott Great West Road-i gyárépület. Maga volt a megtestesült célszerűség. Építője nyilvánvalóan lenézett mindenféle ornamentikát. A krimiírónő mozgalmas napszakban Érkezett. Mindenfelé kocsik és emberek tülekedtek. A napi munkaidő a végéhez közeledett.
	Mis. Oliver karórájára pillantott. Tíz perc múlva hét. A legalkalmasabb időpont, már amennyire meg tudta ítélni. A dogozó nők ilyenkor érnek haza a munkából. Egyesek csak szépít kéznek, s újra elmennek otthonról, mások pedig a házi munkának szentelik estéjüket. Az épület keleti és nyugati szárnya teljesen egyforma volt, középen hatalmas lengőajtókkal. A botcsinálta detektív a baloldali épületszárny felé indult , de azonnal rá is jött, hogy rosszul választott. A számok itt 100-tól a 200-ig haladtak. Átment a túlsó oldalra.
	A 67-es a hatodik emeleten volt. Megnyomta a lift gombját. Az ajtó
– akár egy ásító száj – halk suhogással kinyílt. Mindig is félt ezektől a modern liftektől. 
	Pang! Az ajtók bezárultak, a lift elindult felfelé. Még igazin megijedni sem maradt ideje, mikor újra megállt. Mrs.Oliver kisurrant, mint egy rémült kisegér. Elindult a jobboldali folyosón . A 67-es ajtó előtt megtorpant. Amint ott topogott, a hetes önállósította magát, és a lábára pottyant. Felszisszent a fájdalomtól.
	– Nem tetszik nekem ez a hely – döntötte el. Felkapta a fém számot, és visszaakasztotta a helyére.
Csengetésére az ajtó azonnal kitárult. Magas, csinos lány állt a küszöbön. Jó szabású, sötét színű, nagyon rövid szoknyát, és fehér selyem inget viselt. Haját hátrafésülte, arc diszkréten festette, s mégis, valami megmagyarázhatatlan okból, Mrs. Oliver megijedt tőle.
– Beszélhetnék Miss Restarickkal? – tette fel gyors az előre megfogalmazott kérdést.
– Sajnálom, nincs itthon. Esetleg átadhatok üzenetet?
Mrs. Oliver barna papírba burkolt, hányavetin összekötő kis csomagot vett elő.
– Ígértem neki egy könyvet. Az egyik regényem, amit még nem olvasott. Remélem, tényleg azt hoztam el. Várhatóan mikor ér haza?
– Nem tudnám megmondani. Fogalmam sincs, mit csinál ma este.
– Ön, Miss Reece-Holland?
– Igen – felelte a lány kissé meglepődve.
– Ismerem az édesapját. Mrs. Oliver vagyok. Könyvek írok – tette hozzá a szokásos bűnbánó mosollyal.
– Jöjjön be, kérem!
Mrs. Oliver elfogadta a meghívást, s Claudia Reece Holland bevezette a nappaliba. Minden szobában ugyani a nyersfa mintájú tapéta. Erre tetszésük szerint bármilyen modern festményt vagy egyéb dekorációt felrakhattak a 1akók. A beépített szekrénysor, a nagy ülőgarnitúra és a szétnyitható asztal is a lakáshoz tartozott. A nappali egyik fal: óriási bohóc plakátja takarta, a szemben lévőn ágakon ugráló majom képe függött.
– Norma biztosan odalesz az örömtől. Megkínálhatom valamivel? Sherry? Gin? – kérdezte a lány a jó titkárnők modorában. Mrs. Oliver semmit sem kért.
– Milyen jó kilátás van innen! – állapította meg az ablakon kinézve. Kissé hunyorgott, mert a nap éppen a szeméi sütött.
– Igen. Csak az nagyon kellemetlen, ha elromlik a lift.
– A maguk liftje? Ez eszembe se jutott volna… hisz olyan… olyan, mint egy robot.
– Nemrég szerelték be. Sajnos nem a legjobb. Rendszeresen zűrök vannak vele.
– Claudia, nem tudod, hova tettem… – a kérdező elhallgatott, megpillantva az ablaknál ácsorgó idegent.
Claudia bemutatta őket egymásnak.
– Frances Cary – Mrs. Oliver, Mrs. Ariadne Oliver.
– Ó, milyen izgalmas! – kiáltott fel Frances.
Magas volt és karcsú. Hófehérre meszelt arc, felfelé ívelő szemöldök
– mintha álarc lenne rajta. Szűk, bársony nadrágot viselt és akkora pulóvert, amibe háromszor is belefért volna. Abszolút ellentéte volt a tevékeny és gyakorlatias Claudiának.
– Ígértem egy könyvet Normának, azt hoztam el – magyarázkodott Mrs. Oliver, miközben elhelyezkedett a kanapén.
– Jaj, milyen kár, hogy még vidéken van!
– Még nem jött vissza?
Csend lett, a levegő megsűrűsödött. Az asszonynak feltűnt, hogy a két lány összenéz.
– Úgy tudtam, Londonban dolgozik – igyekezett meglepett, ártatlan képet vágni.
– I… igen. Belsőépítesz. Időnként mintadarabokat visz vidékre. – Claudia mosolygott. – Meglehetősen önálló életet élünk – magyarázta. – Jövünk-megyünk, ahogy nekünk tetszik. Nemigen szoktunk egymás életébe beleszólni. De nem felejtem el átadni a könyvét, ha hazaért.
– Igazán nagyon köszönöm – kászálódott fel a kanapéról Mrs. Oliver.
Claudia kikísérte.
– Megemlítem apámnak, hogy találkoztunk. Nagy krimiolvasó – mondta búcsúzóul.
Bezárta az ajtót, és visszament a nappaliba.
– Elnézést. Eljárt a szám? – kérdezte Frances az ablaknak támaszkodva.
– Én csak annyit mondtam: nincs itthon.
Frances felvonta a vállát.
– Halvány gőzöm sincs, Claudia, hol lehet az a lány. Miért nem jött vissza hétfőn? Hova ment?
– Elképzelni sem tudom.
– Nincs a családjánál? Odament a hétvégére.
– Nincs.
– Á, nem érdekes… mindegy… van valami furcsa Normában.
– Semmivel sem furcsább, mint bárki más – kelt a „harmadik” védelmére kissé bizonytalankodva Claudia.
– Ó, dehogynem – tartott ki állítása mellett Frances. – Néha a szívbajt hozza rám. Szerintem nem normális.
Hirtelen felnevetett.
– Te is tudod, Claudia. Csak nem ismered el, mert lojális vagy a főnöködhöz. 
NEGYEDIK FEJEZET
	Hercule Poirot Long Basing főutcáján sétálgatott. Bár aligha használható ez a kifejezés olyan esetben, amikor egy helység – mint Long Basing is – mindössze egyetlen utcával rendelkezik. Azon falvak sorába tartozott, melyek csak hosszanti irányba kívántak terjeszkedni. Magas tornyú templomának udvarán öreg tiszafa hajlongott méltóságteljesen. A kis falusi üzletek valamennyi típusa képviseltette itt magát. Két régiségkereskedés; az egyik kirakatában kandallódíszek porosodtak, a másikban régi térképeket, kicsorbult porcelánokat, molyrágta szekretert, Viktória-kori ezüstöt zsúfoltak össze festői összevisszaságban. A lerobbant, piszkos kávézót kézi fonású portékájával hivalkodó kosárüzlet követte. Poirot a postához ért, ami egyúttal a zöldséges szerepét is betöltötte. Egy írószerbolt, utána az újságos, ahol dohányt és édességet is lehetett kapni. Volt gyapjú szaküzlet is, mutatós kirakattal, mint a nyilvánvalóan legelőkelőbb a kereskedések között.
	Az egykor prózaian csak szatócsnak nevezett bolt cégérén mára a ,,supermarket” felirat büszkélkedett.
Az üzletek sorát a Lillah butik zárta. Egyetlen kirakatában párizsi divatot majmoló női ruha, sötétkék szoknya és bordó csíkos matrózblúz díszelgett.
Poirot agya automatikusan regisztrálta a látottakat. Az utcára néző kis lakóházak némelyike híven őrizte György-kori puritánságát, ám a többségen megmutatkozott a viktoriánus szépítő hajlam: verandák, ívelt ablakok, apró melegházak. A kedves, régi világot idéző falusi házak egyike
– másika az ősiség látszatát kívánta kelteni, némelyiken azonban látszott, hogy valóban eredeti. Bár ez utóbbiakat is felszerelték modern kényelmi berendezésekkel, csakhogy gondosan elrejtve azokat a kíváncsi szemek elől.
Poirot kényelmesen, elgondolkodva sétált, a látottakat rendszerezve agyában. Ilyenkor mondaná az energikus Mrs. Oliver, hogy csak az idejét fecsérli. Pedig a hely atmoszférája, az apró benyomások igenis számítanak.
A falu szélén minden átmenet nélkül megváltozott a kép. Az út mentén új, tökéletesen egyforma bérlakások sorakoztak. Hogy lakóik mégis hazataláljanak, mindegyiknek másmás színűre festették az ajtaját. Bokrok, hangás rét következett, majd feltűnt egy ház, gömb alakú építménnyel a tetején, amit láthatóan a közelmúltban biggyesztettek oda. Nem kétséges: e ház volt úticélja. Crosshedges – állt a kapura erősített névtáblán. Megérkezett. Alaposan megnézte az épületet. Hagyományos stílusú, tipikus angol ház volt, feltehetően a század elejéről: se nem csúnya, se nem szép. Nem így a kert. Zöld pázsit, pompázó virágágyások, gondosan nyírt díszcserjék. Nyilvánvalóan rengeteg időt áldoznak rá szorgos kezek.
Poirot felmérte, hogy a háziak személyes törődése mindehhez nem lenne elegendő. Valószínűleg kertészt is alkalmaznak.
Magas, karcsú, kissé szögletes vállú nő keltette fel a figyelmét. Aranyszőke, kontyba csavart haja ki-kivillant a virágok közül. Éppen a dáliákat kötözte.
Poirot kinyitotta a kaput, és a ház felé indult. A nő hátrafordult, kiegyenesedett, s érdeklődve figyelte az érkezőt. Csak állt, várta, hogy az idegen megszólítsa. A spárga ott lógott bal kezében.
Poirot – a legkülföldiesebb modorában – széles mozdulattal leemelte kalapját és meghajolt. A nő szemei megbűvölten meredtek a bajuszára.
– Mrs. Restarick?
– Igen.
– Egyik barátnőm, Mrs. Ariadne Oliver …
– Óh, most már tudom! Ön bizonyára Monsieur Poiret!
– Poirot – javította ki, külön hangsúlyozva az utolsó szótagot. – Hercule Poirot, szolgálatára. A közelben vendégeskedem, s azért bátorkodtam felkeresni önöket, hogy tiszteletemet tehessem Sir Roderick Horsefieldnél.
– Igen, Naomi Lorrimer említést tett önről.
– Remélem, nem alkalmatlankodom.
– Ugyan! Ariadne Oliver itt volt a múlt héten Lorrimerékkel. Nagyon szórakoztatók a könyvei, nem igaz? Bár a detektívtörténetek az ön számára talán nem is olyan érdekesek, hiszen ön igazi detektív.
– S mind közül a legigazibb – szerénykedett Poirot.
Észrevette, hogy az asszony elnyomott magában egy mosolyt. Alaposan szemügyre vette. Valami mesterkéltség érződött rajta. A szőke konty mereven, mozdulatlanul ült fején. Mintha nem lenne biztos abban, hogy jól játssza-e az angol – kertjét szerető – hölgy szerepét. Vajon milyen társadalmi környezetben nőtt fel? – tűnődött Poirot.
– Csodálatosan szép a kertjük, asszonyom – dicsérte Poirot.
– Szereti a kerteket?
– Nem úgy, ahogy az angolok. Önöknek különös érzékük van a kertekhez. Másképp is gondolnak rá, mint mi.
– Úgy érti, a franciák?
– Nem francia vagyok. Belga.
– Valóban. Mintha Mrs. Oliver említette volna, hogy ön egykor a belga rendőrségen dolgozott.
– Így igaz. Vén belga rendőrkopó vagyok – mondta udvarias nevetéssel, karjával hadonászva közben. – Csak csodálni tudom az önök kertjeit. A latin népek a hagyományos kerteket kedvelik, a kastély-kerteket. Gondoljon csak Versailles-ra. De a konyhakertet is őnekik köszönhetjük. Önök is ültetnek zöldségféléket, ápolják, gondozzák, mégsem szeretik annyira, mint a virágaikat. Nincs igazam?
– Igen, azt hiszem. Nem jönne be? Végül is a nagybátyámhoz jött.
– Hogy tiszteletemet tegyem nála, de hódolattal adózom önnek is, asszonyom, mint a szépségnek mindig, ha találkozom vele – hajolt meg színpadiasan a kis belga.
Az asszony feszengve felnevetett.
– Ennyi bókot sem kaptam mostanában.
A nyitott franciaablak felé indult, s Poirot követte.
– 1944-ben ismerkedtem meg a nagybátyjával.
– Szegénykém, megöregedett azóta. A hallása sem a régi.
– Bizony hosszú ideje már annak. Talán már nem is emlékszik rám. Valami kémkedési história kapcsán kerültünk kapcsolatba. Sir Rodericknek köszönhettük az ügy kiderítését. Remélem, szívesen fogad.
– Biztos vagyok benne. Az akkori időkhöz képest nagyon unalmas lehet az élete. Én sokat vagyok Londonban…házat keresünk. Néha bizony nem könnyű az idősödő emberekkel – sóhajtott fel az asszony.
– Tudom – bizonygatta Poirot. – Gyakran én magam is nehéz eset vagyok.
A nő felnevetett: – Ó, Mr. Poirot, maga túloz!
Pedig öreg vagyok … mondják – jegyezte meg gyászos hangon.
– Nem szép tőlük. Sajnos olyan dolog ez, amire a mi lányunk is képes.
– Van lányuk?
– Igen. Illetve a mostohalányom.
– Nagyon szívesen találkoznék vele – udvariaskodott Poirot.
– Most nincs idehaza. Londonban dolgozik.
– Igen, manapság a lányok hamar elmennek otthonról.
– Mindenkinek kell, hogy legyen valamilyen munkája – állította nem nagy meggyőződéssel Mrs. Restarick. – Gyakran a házasság után is visszamennek az iparba vagy tanítani.
– Ön is dolgozik?
– Nem. Én Dél-Afrikában nőttem fel. Angliába csak nemrég érkeztem a férjemmel. Ez számomra merőben új világ.
Rideg, személytelen előszobába léptek. Mindössze két portré utalt arra, hogy ez a ház otthona valakinek. Az egyik egy keskeny szájú nőt ábrázolt, szürke bársony estélyi ruhában. Vele szemben egy harminc körüli férfi képe.
– A lányuknak, gondolom unalmas a vidéki élet.
– Igen. Sokkal jobban érzi magát Londonban. Nem szeret engem.
– Lehetetlen!
– Egyáltalán nem. Azt hiszem, ez elég gyakori jelenség. A lányoknak nagyon nehéz lehet elfogadniuk egy mostohaanyát.
– Nagyon szerette az édesanyját?
– Biztosan. Nehéz eset.
– Hát, a szülők manapság sokkal kevésbé tudják befolyásolni a lányukat. Nem úgy, mint régen.
– Való igaz.
– Az ember nem szívesen mond ilyesmit, de azt hiszem, ezek a mai lányok nem nagyon válogatják meg a barátaikat.
– Norma ilyen értelemben is rengeteg gondot okoz az édesapjának. Emiatt azonban felesleges siránkoznunk. Mindenkinek meg kell szereznie a maga tapasztalatait. Felkísérem Roddy bácsihoz az emeletre.
Poirot a válla fölött visszanézett. Unalmas, minden karakter nélküli szoba, kivéve talán a két festményt. A nő ruhája alapján Poirot jó húsz évvel ezelőttről valónak gondolta őket. Valószínűleg az első Mrs. Restarick. Poirot-nak egyáltalán nem tetszett.
– Szépek azok a portrék, asszonyom.
– Igen. Lansberger festette őket.
Lansberger a negyvenes évek divatos és méregdrága portréfestője volt. Pedáns realizmusa azóta gyorsan veszített fényéből, halála után pedig el is felejtették. Alakjait időnként felöltöztetett báboknak csúfolják. Poirot szerint azért nem is olyan rosszak.
– Nemrég hoztuk ki őket a kamrából, és… – a mondat félbeszakadt, Mary Restarick megtorpant.
Egy férfi alakja tűnt fel a lépcsőfordulónál. Egy ide nem illő, a ház légkörétől teljesen idegen figura.
Ilyenekkel gyakran találkozni London utcáin vagy mindenféle partikon. A mai ifjúság jellegzetes példánya: fekete kabát, cifra bársony mellény, szűk nadrág, gesztenyebarna, vállig érő hullámos haj. Exotikus, szemet gyönyörködtető látványt nyújtott. Eltartott néhány másodpercig, míg Poirot megbizonyosodott a neméről.
– David! – Mary Restarick hangja élesen csattant. – Mi a csudát csinálsz te itt?
A fiatalember láthatóan meghökkent.
– Megijesztettelek? Ne haragudj!
– Mit keresel te itt… ebben a házban? Normával jöttél?
– Normával? Nem. Azt hittem, itt találom.
– Itt? Miért lenne? Londonban van.
– De, drágám, ott nincs. Mármint a lakásán nincs.
– Hogy-hogy?
– Nos, mivel nem ment vissza vasárnap, gondoltam, itthon maradt. Lejöttem, hogy megnézzem, mi van vele.
– De hát elment vasárnap este, ahogy szokott – szűrte a szót foga közt Mrs. Restarick, majd dühösen hozzátette: – Miért nem csöngettél? Mit kóvályogtál egyedül a házban?
– Csak nem a kanalaidat félted, drágám? Gondolod, elcsenném? Szerintem nincs abban semmi kivetnivaló, ha valaki fényes nappal bemegy egy házba. Miért ne?
– Nos, mi régivágásúak vagyunk, s nem szeretjük az ilyesmit.
– Jaj, jaj, drágám! – sóhajtott David. – Ekkora felhajtást csapni! Bár azt sejtettem, hogy nem fogadsz tárt karokkal. S mivel nem tudod, hol van a mostohalányod, gondolom, jobb ha én már itt sem vagyok. Kiforgassam a zsebeimet?
– Ne légy lehetetlen!
– Nos, akkor pápá! – robogott el mellettük a fiatalember kettesével szedve a lépcsőfokokat. Kezével búcsút intett, s kisietett a bejáraton.
– Szörnyű alak! – Mary Restarick hangja talán túlzottan is dühösen csengett. Poirot magában csodálkozott rajta. – Ki nem állhatom, egyszerűen utálom. Miért van tele Anglia manapság ilyen alakokkal?
– Ne izgassa fel magát, asszonyom. Csupán múló divat. Vidéken még nincsenek is olyan sokan, csak Londonban botlik beléjük úton-útfélen az ember.
– Undorító! Nőies, puhány, hivalkodó fráterek.
– Mégis! Nem olyan, mint egy Van Dyke festmény? Aranykeretben, csipkegallérosan már biztosan nem nevezné őket puhánynak, netán hivalkodónak.
– Hogy merészelt idejönni? Andrew nagyon dühös lenne. Szörnyen idegesíti ez az alak. Annyit kell a lánya miatt aggódnia! S ez akkor is így lenne, ha jobban ismerné Normát. De kislány volt még, mikor ő külföldre ment. Nevelését teljesen az anyjára hagyta, s most nem csoda, ha nem tud kiigazodni
rajta. Én meg pláne nem. Ma a lányok egyszerűen nem hallgatnak a jó szóra. Az embernek nincs semmi tekintélye előttük. Mindig a legszörnyűbb alakok tetszenek nekik. Norma is ezért a Bakerért van oda. Tehetetlen vagyok. Andrew megtiltotta ; hogy idejöjjön, s lám, mégis idedugja az orrát, és teljes lelki nyugalommal jár-kel a házban. Meg sem említem a férjemek. Felesleges lenne túlzottan felizgatnia magát. Sajnos, Norma nem csak ezzel a fickóval jár. Vannak nála rosszabbak is. Azok a mosdatlan, borotválatlan, szakállas hippik, zsíros ruhákban.
– Emiatt nem lenne szabad idegeskednie, asszonyom nyugtatta Poirot vidáman. – Fiatalkori bolondságok. Elmúlnak!
– Remélem. Norma rettenetesen problematikus lány. Néha már arra gondolok, nincs-e itt valami hiba nála – bökött a homlokára. – Olyan különös… Ez a szélsőséges ellenszenve…
– Ellenszenve?
– Gyűlöl engem. Tényleg. Vajon ezt minden lány így éli meg? Minden bizonnyal nagyon szerette az édesanyját. De az amik mégsem bűn, hogy az apja újra megnősült?
– Valóban úgy gondolja: gyűlöli önt?
– Ó, igen, biztos vagyok benne. Nap mint nap bizonyságát adta. El sem tudom mondani, milyen megkönnyebbülést jelentett, mikor Londonba költözött. Így talán elkerülhetjük a… – hirtelen elhallgatott. Mintha most először jutott volna el a tudatáig, hogy idegennek önti ki a szívét.
Sokan jártak így Poirot-val. Az emberekben – ha vele beszélgettek – valahogy nem tudatosult, ki is ő; egyszerűen bizalmat ébresztett. Az asszony röviden felnevetett.
– Istenem, nem is tudom, miért mondom el ezeket magának. Gondolom, minden családban megesik az ilyesmi. Nehéz az életünk nekünk, mostohaanyáknak. Nos, itt vagyunk.
Kopogott az ajtón.
– Szabad! – hallatszott bentről egy sztentori hang.
– Vendéget hoztam, bácsikám.
Széles vállú, termetes, öregedő férfi járkált föl-alá a szobában. Vörös arca lobbanékony természetről árulkodott. Az íróasztalnál egy nő leveleket, iratokat rendezgetett.
– Ő Monsieur Hercule Poirot, Roddy bácsi – mutatta be Mrs. Restarick. A látogató udvariasan előrelépett.
– Ó, Sir Roderick, hosszú évek múltak el azóta, hogy utoljára alkalmam nyílt találkozni önnel. Talán emlékszik: a háború. Normandiában történt. Ott volt még Race kapitány, Abercromby ezredes és Sir- Edmund Collingsby légimarsall. Milyen döntéseket kellett hoznunk! És milyen nehézségeink voltak a biztonsággal! Óh, ma már mindez csak történelem. Emlékszik? Mi lepleztük le azt a titkos ügynököt, aki oh/an sokáig hihetetlen szerencsésen, s mit ne mondjak: sikeresen tevékenykedett. Henderson kapitánynak hívták.
– Henderson kapitány, tényleg! Szent ég, az az aljas áruló. Lebuktattuk!
– Talán nem emlékszik rám. Hercule Poirot.
– Már hogyne emlékeznék! Egy hajszálon múlt. Maga volt a franciák képviselője, nem? Ketten voltak, ha jól tudom. A másikkal nem jöttem össze, nem is emlékszem a nevére. Nos, foglaljon helyet, kérem. Nincs kellemesebb, mint a régi időkről beszélgetni.
– Attól tartottam, talán el is felejtett engem és kollégámat, Monsieur Giraud-t.
– Természetesen nagyon jól emlékszem mindkettőjükre. Ó, azok a régi szép idők!
Az asztalnál ülő lány felállt, széket tolt Poirot alá.
– Nagyon helyes, Sonia, nagyon helyes – dicsérte Sir Roderick. – Hadd mutassam be magát az én bájos titkárnőmnek. Igazi változatosság az életemben. Az irataim, emlékeim feldolgozásában segít. Nem is tudom, mire mennék nélküle.
– Enchanté7, mademoiselle –  köszöntötte a nőt Poirot udvarias meghajlás kíséretében.
A lány mormolt valamit viszonzásképpen. Divatos, rövidre nyírt frizurát viselt. Sötétkék szemeit szerényen lesütötte, de munkaadójára szégyenlős odaadással mosolygott. Sir Roderick vállon veregette.
– Nem is tudom, mit csinálnék nélküle.
– Ó, hogy mondhat ilyet! – ellenkezett a lány. – Nem vagyok én olyan ügyes. Nem tudok gyorsan gépelni.
– Nekem éppen megfelelő, drágám! Ráadásul maga az emlékezetem, a szemem, a fülem s még az őrangyalom is.
Az „őrangyal” elnézően mosolygott.
– Eszembe jut néhány akkori történet. – Poirot újfent múltidézésbe fogott. – Némelyik biztosan túlzás volt. Ott van például az az eset,mikor valaki ellopta a kocsiját … – nem fejezte be a mondatot.
Sir Roderick el volt ragadtatva. Harsány nevetése betöltötte a szobát.
Némi túlzással ugyan, de tényleg megtörtént. Milyen furcsa, hogy még emlékszik erre annyi idő után. De ennél sokkal jobbat is tudok mesélni – s belevetette magát egy újabb történetbe. Poirot bólogatva hallgatta. Végül az órájára pillantott és felállt.
– Nem tartom fel tovább. Csak tiszteletemet akartam tenni. Itt vendégeskedem a közelben. Rég találkoztunk, ám ön mit sem vesztett életerejéből, vitalitásából.
– Ne siessen, öregem, maradjon! Teázzon velünk! Mary majd felhozza nekünk. – Körülnézett. – Ó, elment! Rendes asszony .
– Igen, és nagyon csinos. Bizonyára pótolhatatlan a ház vezetésében.
– Csak nemrég házasodtak össze. Az unokaöcsém második felesége. 7Örvendek
	Az igazat megvallva, sosem unokaöcsémmel, Andrew-val… természet. A bátyja, Simon volt a kedvencem. Nem mintha őt jobban ismertem volna. Ami Andrew-t illeti, nagyon csúnyán elbánt az első feleségével. Szó nélkül faképnél nőszeméllyel. Azt a nőt mindenki belehabarodott. Aztán az egésznek vége szakadt egy-két év múlva. A mostani felesége egész rendesnek látszik. Nincs vele semmi baj, már amennyire én tudom. Nos, Simon nem volt ilyen csavargó fajta. Csak átkozottul unalmas. Nem mondhatnám, hogy repkedtem a boldogságtól, mikor a húgom hozzáment feleségül. Nem szeretem ezt a kereskedő népséget. Persze gazdag, de a pénz nem minden. Mi mindig a hadseregen belül házasodtunk. Nem is törődtem az ilyen Restarick-félékkel.
	– Úgy tudom, van egy lányuk. A barátom találkozott vele a minap.
– Ó, Norma. ő is bolond, mint az apja volt annak idején Szörnyű ruhákat hord, és egy förtelmes fiatalemberrel jár. Mind olyan egyformák manapság! Hosszú hajú, ronda fickók. Hippi, Beatles meg mit tudom én még milyen neveket nem használnak. Én már nem tudom az ilyesmit követni. Mintha nem is egy nyelven beszélnének. De hát ki figyel oda manapság egy öregember kritikáira? Hát így állunk. Még Mary is – pedig ő józan, okos teremtésnek látszik – olyan hisztérikus néha. Főleg az egészsége miatt. Micsoda felhajtást csinált, mi' kor kórházba ment valami kivizsgálásra! Nem iszik valamit? Whiskyt? Nem? Biztosan nem marad egy teára?
– Köszönöm, majd a barátaimnál.
– Hogy őszinte legyek, jólesett ez a kis beszélgetés. Kellemes felemlegetni a régmúlt napokat. Sonia, drágám, lekísédnéd Mr…., sajnálom, kiment a fejemből a neve… ó, igen Poirot urat Maryhez?
– Ó, nem szükséges! – hárította el a segítséget Hercule Poirot. – Nem szeretném még egyszer háborgatni Mrs. Restarickot. Megtalálom a kijáratot magam is. Nagy örömömre szolgált még egyszer találkoznom önnel.
– Halvány gőzöm sincs, ki lehetett ez a fickó – morfondírozott Sir Roderick, amint Poirot kilépett az ajtón.
– Nem tudja, ki volt? – lepődött meg Sonia.
– Konkrétan nem emlékszem már az emberek felére se, akik manapság felkeresnek. Természetesen jó képet kell vágnom a dologhoz. törődtem túlságosan sokat ezzel az  Nem állhatatos fickó. Nyughatatlan
hagyta. Lelépett egy ismerte. De Andrew rosszhírű 
	teljesen Idejön valaki, s azt mondja: „Talán már nem is emlékszik rám. 1939-ben találkoztunk.” Erre nekem azt kell mondanom: „Ó, hogyne, természetesen!” – pedig azt nem tudom, ki fia-borja. Elég nagy hátrány, ha az ember félig süket, félig vak. A háború vége felé rengeteg ilyen ürgével jöttünk össze. Ki emlékszik már mindegyikre? Ő is ott lehetett. Imiiért engem, én pedig találkoztam azokkal a fickókkal, akikről beszélt. Az a rólam, meg az ellopott autóról szóló történét is igaz. Persze eltúlozták, de jópofa sztori volt abban az időben. Remélem, nem derült ki, hogy azt sem tudom ki fia-borja. Okos fickó, de nagy csirkefogónak látszik! Érti? Csupa bájolgás, hajlongás, bókok! Na, hagyjuk! Hol is tartottunk?
	Sonia levelet adott a kezébe. Megpróbálkozott egy szemüveggel is, amit az öreg azonnal visszautasított.
– Fenébe ezzel a nyavalyás vacakkal! Kitűnően látok nélküle is.
Rövidlátón hunyorgott, kidülledt szemekkel bámult a papírra. Végül megadta magát, és Sonia kezébe nyomta.
– Talán mégis inkább maga olvassa. 
ÖTÖDIK FEJEZET I. 
	Herculee Poirot fülét hegyezve megállt a lépcsőfordulónál. A ház egészen kihaltnak tűnt. A pihenő ablakához lépett.
Mary Restarick ismét kerti munkájába merült. Poirot elégedetten bólintott, óvatosan elindult a folyosón. Sorra bekukkantott minden ajtón. Fürdőszoba, egy faliszekrény, mellette kétágyas vendégszoba, utána lakott kisszoba, majd női háló franciaággyal. Talán Mary Restarické. Mellette egy hasonló, egybenyitva az előzővel. Andrew Restarick szobája. Átment az emeleti folyosó másik oldalára. Egyágyas kis szobára nyílt az első ajtó. Láthatóan csak alkalmi lakója van. Ez lenne Normáé? Hosszasan hallgatózott, majd lábujjhegyen beosont. Kinyitotta a szekrényt: semmi figyelemre méltó. Csak néhány ruha lógott a fogasokon.
Az íróasztal üres volt. Óvatosan, nehogy zajt csapjon, kihúzogatta a fiókokat. Néhány vicik-vacak, egy-két szokványos, régi keltezésű levél. Mást nem talált. Mindent a helyére tett vissza, majd mint aki jól végezte dolgát, lesétált a lépcsőn, ki a házból, s búcsút intett a háziasszonynak. Most is visszautasította a meghívást teára. Mentegetőzött: barátai várják, s még a londoni vonatot is el kell érnie.
– Ne hívjak taxit? Vagy kivigyem az állomásra? – ajánlotta Mrs. Restarick.
– Ó, ne fáradjon, asszonyom. Köszönöm!
Poirot visszasétált a faluba, befordult a templom melletti kis utcába, át a patak hídján. Lépteit egyenesen egy hatalmai bükkfához irányította, melynek árnyékában diszkréten meghúzódva a kocsija várta. A sofőr kinyitotta az ajtót, Poirot beült, és megkönnyebbült sóhajjal kibújt szűk lakkcipőjéből.
– Visszamegyünk Londonba – adta ki az méltóságteljesen, szinte hangtalanul elindult.
Az út szélén hevesen integető fiatalember váratlanul. Közömbösen figyelte a divatosan öltözött, hosszú hajú ifjút, majd hirtelen:mozdulattal kiegyenesedett, j
– Álljon meg, kérem! Ha lenne szíves visszatolatni kicsit. Felvesszük azt a fiatalembert.
A sofőr hitetlenkedő pillantást vetett Poirot-ra. Azt hitte, rosszul hallott. Miután azonban gazdája megerősítette utasítását, engedelmeskedett.
David a kocsihoz lépett.
– Atyavilág! Maga… engem… felvesz? Minő megtiszteltetés!
Beszállt, a válláról lógó kis táskát a padlóra tette, és a haját kezdte igazgatni.
– Szóval felismert.
– Ebben az öltözékben? Meglehetősen feltűnő jelenség.
– Azt hiszi? Nem jobban, mint a többiek.
– Kiköpött Van Dyke. Nagyon mutatós.
– Ez még eszembe se jutott. Mégis…, tényleg van valami abban, amit mond.
– Én a maga helyében széles karimájú kalapot és csipke-gallért hordanék.
– Ilyen túlzásokba talán mégsem bocsátkozunk – vigyorgott a fiatalember. – Láthatta: Mrs. Restarickot a puszta látásomtól kiveri a víz. Mit mondjak, nekem sem a szívem csücske. Különben sem érdekelnek. Van valami visszataszító ezekben a felfuvalkodott pénzemberekben, nem gondolja?
– Nézőpont kérdése. Ha jól értettem, maga a lányuknak szenteli utasítást. Az autó  látványa nem érte figyelmét. 
	– Ez aztán a szép kifejezés! Valóban így is lehet nevezni. De tudja, ez kölcsönös: ő meg nekem szenteli a figyelmét.
– Hol van a kisasszony?
– Mi köze hozzá? – csattant fel a férfi élesen.
– Szeretnék vele találkozni.
– Az a gyanúm, nem maga lenne az esete. Norma Londonban van.
– De hát azt mondta a mostohaanyjának…
– Ugyan-ugyan, nem mondunk ám el mindent a mostohának.
– Londonban? Hol?
– Egy lakberendezőnél dolgozik a King's Road közelében, Chelseaben.
– De, gondolom, nem ott lakik? Tudja a lakása címét? Persze. Mégis, miért érdekli magát ennyire?
– Engem sok minden érdekel.
– Ezt meg hogy érti?
– Mi vitte magát abba a házba?
– Minek is hívjak?
– Crosshedges? Miért ment be titokban?
– A hátsó ajtón mentem be. Nyitva volt.
– Mit keresett az emeleten?
– Az az én dolgom. Ne vegye sértésnek, de… nem gondolja, hogy olyasmibe üti az orrát, amihez semmi köze?
– Csak engedek a kíváncsiságomnak. Pontosan szeretném tudni, hol van az ifjú hölgy.
– Á, értem már! A drága Andrew és Mary! Hogy az isten rogyassza meg őket! Felbérelték magát, igaz? Ők kerestetik Normát!
– Azt hiszem ezideig még csak nem is sejtik, hogy netán elveszett a kisasszony.
– Valaki fizeti magát.
– Ön szerfelett értelmes! – bólintott Poirot és hátradőlt.
– Csak tudnám, mit forgat a fejében! Bevallom, ezért is stoppoltam le. Bíztam benne, hogy megtudok magától egyet s mást. Norma velem jár; ezt gondolom tudja.
– Legalábbis ez az elterjedt vélemény – szűkült össze Poirot szeme gyanakvóan. – Ha így igaz, önnek tudnia kell, hol a lány. Da ha nem, Mr…. hm … elnézést, nem ismerem a vezetéknevét. A keresztneve, úgy tudom: David.
– Baker.
– Talán összevesztek, Mr. Baker?
– Nem vesztünk össze. Miből gondolja?
– Miss Norma Restarick vasárnap este elutazott Crosshedgesből. Vagy hétfő reggel?
– Attól függ. Van egy reggeli busz is. Nem sokkal tíz után ér Londonba. Ha azzal ment vissza, kicsit elkésett a munkahelyéről. Rendszerint vasárnap este jött el otthonról.
– Így hát vasárnap este elment, de nem érkezett meg a Borodene bérházbeli lakásába.
– Nyilvánvalóan nem. Claudia azt mondta.
– Miss Reece-Holland…, ugye így hívják? Meglepődött, netalán aggódott?
– Úristen! Miért izgatta volna magát? Ezeknek alanyoknak semmi közük egymáshoz.
– De maga azt hitte, odament.
– Dolgozni sem ment be. Ki is voltak borulva, gondolhatja!
– Ön nem aggódik, Mr. Baker?
– Nem. Persze… úgy értem… Nos… tudja a frász! Végül is semmi okom rá, de az idQ múlik. Mi is van ma… csütörtök?
– Szóval nem veszett össze magával?
– Ugyan, hagyja már abba! Nem szoktunk veszekedni.
– Mégis aggódik miatta, Mr. Baker?
– Mi köze hozzá?
– Nekem semmi. Csak tudja, baj lehet belőle otthon.
– Nem szereti a mostohaanyját.
– Csodálkozik? Az egy boszorkány. Mindenfélét kitalál magáról, s közben kutya baja.
– Úgy hallottam, betegeskedett. Kórházba is került.
– Járt valami szanatóriumban. De hogy miért? Erős, mint a bivaly.
– És Miss Restarick gyűlöli a mostohaanyját?
– Norma néha túlzásba viszi a dolgokat. Könnyen elragadtatja magát. Szerintem minden lány utálja a mostoháját.
– De ettől nem szoktak a mostohák megbetegedni! Legalábbis nem annyira, hogy kórházba kerüljenek.
– Mi a csudát hord maga itt össze?
– Kertészkedés. Esetleg… a gyomirtószerek.
– Mit mond? Mit akar ezzel a gyomirtószerrel? Csak nem azt gondolja, hogy Norma… azt tervezte volna…
– Az emberek sok mindent összefecsegnek… Valaki azt híreszteli: Norma meg akarta mérgezni a mostohaanyját? Nevetséges! Micsoda hülyeség!
– Szerintem is valószínűtlen. Az emberek nem is ez, mondják.
– Akkor mit? Hova akar maga kilyukadni?
– Drága, fiatal barátom, tudomásul kell vennie, hogy a pletykák ilyen esetekben mindig ugyanarról a személyre szólnak. Mégpedig … a férjről.
– Mi? Az öreg Andrew? Lehetetlen!
– Bizony… ez is meglehetősen valószínűtlennek hangzik….
– Miért ment oda? Maga detektív, nem igaz?
– Igen.
– Nos?
– Kedves barátom, mi két malomban örülünk. Én nem egy lehetséges mérgezés ügyében jártam ott. Bocsásson meg de nem áll módomban a kérdésére válaszolni. Tudja, az ügy szigorúan bizalmas.'
– Most mit játssza meg magát?
– Sir Roderick Horsefieldet látogattam meg.
– Azt a vén bolondot?
– Sok titkos információ van a birtokában. Sokat tud, é számtalan embert ismer.
– Az már ezer éve volt!
– Valóban, az ő szerepe már régen véget ért. Azért bizonyos ismeretek ma is hasznosak, netalán fontosak lehetnek.
– Milyen ismeretek?
– Egy arc, bizonyos viselkedés, beszédstílus, járás, netár gesztus. Tudja, az emberek emlékeznek. Kivált az öregek. Nem a közelmúlt eseményeire, hanem a régi, mondjuk hús; évvel ezelőtti dolgokra. És emlékezhetnek valakire, aki ennek… nos, nem túlságosan örül. Fontos dolgokat mondhatnak közéleti személyiségekről, esetleg régi botrányokról. Szóval információért kerestem fel.
– Azt a szenilis vén bolondot? És megkapta?
– Mondjuk, megnyugodtam.
David elhűlve bámult Poirot-ra.
– Biztosan az öregurat akarta látni? Vagy inkább a kis franciát? – froclizta Poirot-t a hippi. – Esetleg az után szaglászik, mit csinál a lány abban a házban? Magam is eltűnődtem már azon, miért szerezte azt az állást.
– Nem sok értelmét látom, hogy ezekről a dolgokról beszélgessünk. Nagyon odaadó és figyelmes! Az öregúr… hogy is mondjam… titkárnőnek alkalmazza.
– Ápolónő, titkárnő, társalkodónő és bácsika kedvence egy személyben. Mindenesetre az öreget teljesen megszédítette. Észrevette?
– Az adott körülmények között ezt természetesnek találom – jegyezte meg kimérten Poirot.
– A mi drágalátos Marynk egyáltalán nincs oda érte, mondhatom magának.
– És ő szereti Mary Restarickot?
– Szóval ezt sütötte ki? – gúnyolódott David. – Sonia nem kedveli Mary Restarickot, így hát megpróbálta gyomirtóval eltenni láb alól! Ugyan, nevetséges! Na, ebből nekem elég! Köszönöm a fuvart. Jobb, ha itt kiszállok.
– Csak idáig akart jönni? Legalább hét kilométerre vagyunk Londontól.
– Nem baj. Viszlát, Mr. Poirot!
– Viszontlátásra! – Poirot kényelmesen hátradőlt az ülésen. II.
	Mrs. Oliver nyugtalanul járt föl-alá a nappaliban. Nemrég végzett kézirata korrektúrájával. Már be is csomagolta és éppen azon volt, hogy elküldi a kiadójának, aki már napok óta nyaggatta miatta.
	– Tessék, itt van – mondta az üres falaknak, mintha kiadójával vitázna. – Remélem, tetszeni fog! Én utálom! Szerintem azt se tudják, jót írok-e vagy sem. Dehát én figyelmeztettem magukat! Megmondtam előre, hogy rémes. Mit válaszoltak erre? „Ó, ugyan, ugyan!”
– Meglátjuk! – hangzott Mrs. Oliver bosszúszomjas hangja. 
	Behívta Edithet, a szobalányt, és odaadta neki a csomagot, hogy vigye a postára.
– És most mit kezdjek magammal? – sóhajtott fel. Megint járkálni kezdett.
– Mégis jobb lett volna megtartani a régi tapétát e helyett a hülye cseresznyemintás helyett. Akkor legalább úgy éreztem magam, mintha az őserdőben lennék: találgathattam, mikor bukkan fel egy oroszlán, tigris, ne adj' isten leopárd. Mi jusson eszembe ennyi cseresznyéről? Legfeljebb egy madárijesztő!
Madárcsicsergés… de rég hallottam! – Rosszkedve csak nem múlt el.
– Jó lenne egy kis cseresznye. Kár, hogy ilyenkor nincs. Vajon… – a telefonhoz ment, tárcsázott.
– Azonnal, asszonyom – hallotta George hangját a kagylóból, s szinte abban a pillanatban egy másik hang szólalt meg.
– Hercule Poirot, szolgálatára, Madame.
– Hol a csodában tekergett egész nap? Járt a Restarick házban? Találkozott Sir Roderickkel? Talált valamit? – kérdezte egy szuszra.
– Semmit – hallatszott a lakonikus válasz.
– Rettentően unalmas!
– Inkább meglepő.
– Meglepő? Nem értem.
– Két dolog lehetséges: vagy nincs semmi, amit találnom kellett volna – ami szerintem nem felel meg a tényeknek – vagy nagyon gondosan takargatnak valamit. Ez pedig – lássa be – roppant érdekes. Képzelje! Mrs. Restarick nem is tudta, hogy nincs meg a lány.
– Úgy érti, semmi köze az eltűnéséhez?
– Meglehet. Találkoztam a fiatalemberrel.
– A hippivel?
– Vele.
– Maga szerint sem a megfelelő parti?
– Mármint kinek a szemszögéből? Természetesen nem a lányéból.
– Az a lány bizonyosan el van ragadtatva tle.ő
– Nagyon szörnyen néz ki?
– Csodaszép!
– Csodaszép? – nyúlt meg Mrs. Oliver hangja a döbbenettől. – Ne mondja! Engem a frász tör ki az ilyen „csoda-szép” fiatalemberektől.
– A lányoknak tetszenek.
– Az lehet. Ezek a mai csitrik nem a jó megjelenésű, csinos fiúkat kedvelik, még csak nem is a jól öltözötteket, ne adj' isten a tisztákat. Csupán a csodaszépeket! Akik úgy néznek ki, mintha egy restaurációkorabeli komédiából léptek volna elő, rossz esetben olyanok, mint a csavargók.
– Nekem úgy tűnt: ő sem tudja, hol a lány…
– Hazudott.
– Lehetséges. De miért ment le hozzájuk? Mikor megérkeztem, éppen a házban ólálkodott. Észrevétlenül osont be. Miért? A lányt kereste? Esetleg valami mást?
– Gondolja, keresett valamit?
– A lány szobájában kutatott – jelentette ki Poirot.
– Honnan tudja? Látta?
– Nem. Az emeleti lépcsőfordulónál futottunk össze. Éppen meg akart lógni. Norma szobájában némi friss sarat találtam, ami csakis az ő cipőjéről kerülhetett oda. Talán Miss Restarick kérte meg, hogy vigyen el neki valamit. Netalán a francia lánnyal akart találkozni? Kitudja?
– Mihez kezd ezek után? – faggatódzott Mrs. Oliver.
– Semmihez.
– Jaj, Poirot, ez így rémisztően unalmas – Mrs. Oliver huniján csalódottság érződött.
– Megpróbálok némi információt összeszedegetni. Könnyen előfordulhat, hogy nem járok sikerrel.
– De mit fog tenni?
– Pillanatnyilag semmit.
– No, akkor majd én!
– Könyörgöm, legyen óvatos!
– Hülyeség! Mi történhetne velem?
– Ahol gyilkolnak, ott bármi megeshet. 
HATODIK FEJEZET I. 
	Az alacsony, töpörödött emberke, Mr. Goby az antik asztalka lábát szemlélte figyelmesen. Szavait is e bútordarabhoz címezte. Sosem nézett arra, akivel beszélt.
	– Örvendetes, hogy kiderítette a neveket, Mr. Poirot. Különben sok időt vesztettünk volna. A lényeges adatokat megszereztem, s innen-onnan némi pletykát… sosem árt. Kezdem a Borodene bérházzal, ha önnek megfelel!
	Poirot beleegyezően bólintott.
– Lássuk a portásokat! Náluk érdeklődtünk először – közölte Mr. Goby a kandallón álló órával. – Több fiatalembert küldtem oda, nem akartam feltűnést kelteni. így költségesebb, de kifizetődőbb. Kezdőbetűket használjak, vagy kimondhatom a teljes neveket? 
	– E falak között semmi ok a titkolózásra.
– Miss Claudia Reece-Holland. Nagyon szép, ifjú hölgy. Az apja képviselő. Módfelett ambiciózus ember. Gyakran szerepel az újságokban. A lány az egyetlen gyermekük. Titkárnő. Komoly hölgy. Nincsenek vad partik, ivászat, huligánok. Két lánnyal Wedderburn képtárnak dolgozik, a kiállításokat, bemutatókat szervez. Művésztípus. Időnként részt vesz huligán-bandák duhajkodásaiban. 
	Maga a harmadikat keresi. Régóta nem járt otthon. Mindenki hóbortosnak tartja. Nem bolond, csak „különös”. Az egyik portás igen szeret pletykálni. Az ember meghívja egy-két italra, s meglepő dolgokat mesél. Ki iszik, ki kábítószerezik, kinek van gondja a jövedelemadóval, ki tartja a pénzét a vécé víztartálya mögött. Persze, a fele sem igaz. Egy elsütött pisztolyról is pusmogott valamit.
	– Micsoda? Elsütött pisztolyról? Gyilkosság történt?
– Hogy is mondjam, módfelett bizarr történet. A portás valamelyik éjjel pisztolylövésre ébredt. Az udvaron találta a lányt – revolverrel a kezében. Teljesen kábultnak látszott. Aztán kirohant az egyik lakótársa, pontosabban mindkettő. Miss Cary – a művésztípus – így szólt: „Norma, mit műveltél?” Miss Reece-Holland ráförmedt a másikra: „Nem tudod befogni a szádat, Frances? Ne légy ostoba!” Kivette a lány kezéből a pisztolyt, és a táskájába tette. Ekkor észrevette a portást. Mosolyogva odament hozzá, és a következőket mondta: „Jól megijesztettük? Ne aggódjon, csak hülyéskedtünk. Nem tudtuk, hogy meg van töltve. Ha bárki kérdezősködik, maga nem látott semmit.” Majd karonfogta Normát, a lifthez vezette, s rmind hárman fölmentek. 
	Micky – a portás – azonban nem dőlt be a lánynak. Alaposan körülnézett az udvarban – folytatta a történetet Mr. Goby, majd a jegyzetfüzetéből idézte: „És találtam is valamit! Nedves foltokat. Úgy igaz, ahogy most itt ülök. Vércseppek voltak. Megérintettem az ujjammal. Megmondom,én mit gondolok. Valakit meglőttek… talán egy férfit, aki aztán elfutott… Felmentem az emeletre, hogy Miss Holland-dal beszéljek. Megmondtam neki: azt hiszem, valakit eltalállak. Vércseppek vannak az bérli a lakást. A második a Bond Streeten. Mindenféle udvaron. Mire ő: »Szent isten, Micky! Ne nevettesse ki magát! Csakis egy galamb lehetett! Sajnálom, nem akartunk ilyen felfordulást okozni. Felejtse el!« nézett keményen szemembe a kisasszony, s egy ötfontost dugott a zsebembe. Nem kevesebbet, öt fontot! Csodálkozik, ha ki se nyitottam többé a számat!” 
	Aztán egy újabb whisky után mással is előrukkolt: „Ha engem kérdez, azt a szegény fickót lőtte meg, aki járni szokott hozzá. Biztosan jól összevesztek, s a lány lelőtte. Ezt gondolom én. De ne szólj szám, nem fáj fejem! Bárki kérdez, nem emlékszem semmire.” – Mr. Goby elhallgatott.
	– Érdekes – nyugtázta a hallottakat Poirot.
– Igen. Lehet, hogy csak kitalálta az egészet. Senki más nem hallott ilyesmiről. A másik történet néhány huligánról szól, akik egy éjszaka valahogy bekeveredtek az udvarba, hajbakaptak, s rugósbicskával intézték el egymás között a nézeteltérésüket.
– Újabb lehetséges magyarázat a vércseppekre.
– Talán a lány összeveszett a barátjával, a pisztollyal pedig csak fenyegetőzött. Micky meghallotta őket, és alaposan összezavarta a dolgokat. Esetleg éppen egy autó kipufogócsövének durranására ébredt fel, és azt hitte lövésnek.
– Nos, igen, akár ez is beleilleszthető a képbe – sóhajtott Poirot. 
	Mr. Goby lapozott egyet a jegyzetfüzetében, s kiszemelte következő partnerét – a hősugárzót.
– Joshua Restarick Ltd. Családi vállalat. Több, mint száz éves. Jól csengő név a Cityben. Joshua Restarick alapította 1850-ben. Az első világháború után – jelentős külföldi befektetésekkel – gyors ütemben fejlődött. Főleg Dél-Afrikában, Nyugat-Afrikában és Ausztráliában. Két fia született, Simon és Andrew. Simon – az idősebb – úgy egy évvel ezelőtt halt meg. Nem volt gyermeke. A felesége valamivel korábban hunyt el. Andrew nyughatatlan fickó hírében állt. Az üzlethez sosem fűlt a foga, bár sokan állították: a tehetsége megvan hozzá. Megszökött valami nővel, hátrahagyva az akkor talán öt éves lányát. Megfordult Dél-Afrikában, Kenyában és számtalan más helyen. Nem vált el. Felesége hosszú ideig betegeskedett. Két éve halt meg. Andrew rengeteget utazott, s bárhol bukkant fel, mindenből pénzt csinált. Főleg bánya-koncessziókból sikerült nagy vagyonra szert tennie.
A bátyja halála vélhetően egy-két megváltoztatott az életében. Újra megnősült, dolgot szükségszerűen s hazajött a lányához. Jelenleg időlegesen a nagybátyjánál, Sir Roderick Horsefieldnél laknak. A felesége Londonban keres lakást. A/, ár nem számít. Fürdenek a pénzben.
Poirot hatalmasat sóhajtott, majd megszólalt:
– Amit maga most elmondott, az egy siker-történet. gazdag, jó családból származó, tiszteletre méltó. Előkelő megbecsülés, kitűnő üzleti hírnév. Csak egy felhő van e derűs égen: a hóbortos lány a kétes hírű barátjával. Utóbbi már többször állt rendőri megfigyelés alatt. A lány, aki talán megpróbálta megmérgezni a mostoháját; aki vagy hallucinál, vagy tényleg elkövetett egy gyilkosságot! Ezek kőzni bizony egyik lehetőség sem illik bele a maga siker – sztorijába.
– Minden családban akad ilyen – borongott Mr. Goby, és bánatosan rázta a fejét.
– Ez a Mrs. Restarick egészen fiatal. Gondolom, ő nem ugyanaz a nő, akivel akkor régen szökött meg.
– Ó, dehogy! Annak az ügynek gyorsan vége lett. Az egy rosszhírű cemende volt. Restarick bolondot csinált magából, mikor összeállt vele.
Mr. Goby becsukta noteszát, és kérdő tekintete Poirot-ra Mindenki rokonság, 
	– Kíván még valamit tőlem?
– Igen. Mindent tudni szeretnék a néhai töltött szanatóriumokban. Mrs. Restarickról.  De milyenekben? Betegeskedett, sok időt 
	Elmegyógyintézetekben?
– Értem, Mr. Poirot.
– Előfordult-e elmebaj a családban, természetesen mindkét észről.
– Utánanézek. – Mr. Goby felállt. – Búcsúzom, uram. Jóéjszakát! Poirot magára maradt gondolataival. Időnként felvonta szemöldökét 
	és töprengett, töprengett… Aztán felhívta Mrs. Olivert.
– Figyelmeztettem már, legyen óvatos. De most még egyszer kérem:
nagyon vigyázzon!
– Mire vigyázzak? – kérdezte Mrs. Oliver.
– Magára! Veszély leselkedik mindenkire, aki ott próbál keresgélni,
ahol nem lenne szabad. Gyilkosság lóg a levegőben… nem szeretném, ha
maga lenne az áldozat.
– Megtudott valamit?
– Nem sokat. Főleg pletyka és szóbeszéd, de úgy látszik, történt
valami a Borodene – bérházban.
– Micsoda?
– Vércseppek az udvaron.
– Ne mondja! Úgy hangzik, mintegy ósdi detektív-történet címe:
„Vérfolt a lépcsőn”. Persze, ma már más szelek fújnak. Mit szól ehhez:
„Kereste a halált”. Hát nem hatásosabb?
– Lehet, hogy nem is voltak vércseppek. Talán az egész csupán egy ír
portás agyszüleménye.
– Valószínűleg egy ideges söröshordó – felelte Mrs. Oliver. – Mi
történt?
– A lány azt mondta: gyilkosságot követett el. Vajon erre gondolt? –
kerülte meg Poirot a kérdést.
– Úgy érti, lelőtt valakit?
– Inkább úgy néz ki a dolog, hogy rálőtt valakire, de nyilvánvalóan
eltévesztette. Néhány csepp vér… ez volt minden. Holttestet nem találtak.
– Ó, istenem, de zavaros az egész! – jajdult fel Mrs Oliver. –
Figyeljen ide! Ha maga valakit meglő, de az illeti még el tud futni,
magának eszébe jutna feltételezni, hog] megölte?
– C'est difficile8 – ismerte el Poirot, és letette a kagylót. II.
– Nagyon aggódom – szólalt meg Claudia Reece-Holland. 
	Újra teletöltötte kávéscsészéjét. Frances Cary ásítása betöltötte a konyhát. Reggeliztek. Claudia már felöltözött, indulni készült. Frances még pizsamában, köntösben üldögélt, fekete haja szemébe lógott.
	– Aggódom Norma miatt – ismételte Claudia.
– Ugyan, rémeket látsz. Előbb-utóbb telefonál vagy csak egyszerqen beállít.
– Biztos vagy benne? Tudod, Fran, állandóan azon jár az eszem…
– Mit foglalkozol annyit vele! – vágott közbe Frances. – Mi közünk nekünk Normához? Mi vagy te, szárazdajka? Csak a bérlőtársunk. Én csöppet sem idegesíteném magam miatta.
– Hát az biztos. Téged semmi nem izgat. De az én helyzetem más.
– Miért? Mert te vagy a főbérlő? Ugyan …!
– Igen is, az én helyzetem sokkal kényesebb. Frances újra elnyomott egy ásítást.
– Későn feküdtem le az éjjel. Basil partiján voltam. Szörnyen érzem magam. Talán a kávé felébreszt. Kérsz még, mielőtt mind megiszom? 8Bajosan!
	Basilnél kipróbáltunk egy új drogot: a smaragd álmot.
– Elkésel a képcsarnokból.
– Nem számít. Senkit sem érdekel. Láttam az éjjel Davidet – váltott 
	témát Frances. Fantasztikusan nézett ki.
– Te is beleestél, Fran? Olyan szörnyű alak!
– Szerinted. Mert konvencionális vagy, Claudia.
– Egyáltalán nem. Csak nem ájulok el a te feltűnési viszketegségben 
	szenvedő barátaidtól. Meg a kábítószer őrületetektől. Ti vagy kikészültök vagy megvadultok.
Frances jót derült lakótársa kirohanásán.
– Én nem vagyok kábítószeres, drágám … csak kíváncsi. Szeretek mindent kipróbálni. És a banda többsége teljesen normális. David például jól fest, ha akar.
– Csak nem túl sűrűn akar, ugyebár?
– Mindig bele tudod döfni a kést, Claudia … Te Norma miatt utálod. A késről jut eszembe… Nem is tudom, el mondjam-e – habozott Frances.
Claudia az órájára pillantott.
– Nincs több időm. Majd este, jó? Ó, istenem, bárcsak tudnám, mit csináljak?
– Normával?
– Igen. Mit gondolsz, nem kellene értesítenünk a szüleit? Napok óta nem jött haza!
– Nagyon sportszerűtlen dolog lenne. Szegény Norma! Miért ne csavaroghatna egyet, ha úgy tartja kedve?
– Norma nem egészen … – Claudia elharapta a mondat végét.
– Non compos ment is? – fejezte be helyette Frances – Ezt akartad mondani? Nem hívtad fel azt a rémes munka helyét? „Kényelmes otthon” vagy minek hívják. De igen, te telefonáltál; emlékszem már.
– David nem mondott semmit?
– Szerintem ő sem tudja. Tényleg, Claudia, számít ez egyáltalán?
– Nekem igenis fontos. Ugyanis a főnököm történetesei az ő apja. Előbb-utóbb – ha történik vele valami – számon kéri rajtam, miért nem szóltam időben.
– Meglehet. De hát Norma nem tartozik nekünk szám adással. Az ő dolga, hova megy, mit csinál.
– Másról van szó. Mr. Restarick megemlítette: örül, hogy a lánya velünk lakik.
– Ami nem egyenlő az árulkodással. Nem kell hanyatt – homlok hozzá rohannod, és elfecsegned, ha néhanapján nem tölti itthon az éjszakát. Szerintem csak beleesett valami új fiúba.
-Ő Davidbe van belehabarodva. Nála nem lehet?
– Nem hiszem. A srác nincs annyira oda érte.
– Szeretnéd, ugye? Te szerelmes vagy Davidbe!
– Ugyan már! – felelt metsző hangon Frances. – Miért beszélsz hülyeségeket?
– Ha David nincs oda érte, miért kereste volna itt a minap?
– Gyorsan kirúgtad akkor is. Pedig, akár hozzám is jöhetett – mondta Frances, arcát vizsgálgatva a konyhai tükörben.
– Te beteg vagy! Normát kereste.
– Az a lány nem komplett.
– Néha már én is ezt hiszem.
– Nos, én tudom. Figyelj ide, Claudia, mégis elmondom neked azt a dolgot. A múltkor elszakadt a melltartóm pántja. Nagyon siettem. Tudom, te nem szereted, ha a holmidhoz nyúlnak… így igaz – szólt közbe Claudia.
– … de Normát nem zavarja, nem is veszi észre. Szóval, bementem a szobájába, s ahogy a fiókjában kotorásztam .., találtam … egy kést.
– Kést? – lepődött meg Claudia. – Miféle kést?
– Emlékszel a múltkori verekedésre az udvarban? Mikor azok a tinédzserek megkéselték egymást? Norma nem sokkal a balhé után ért haza.
– Igen, emlékszem.
– Egy újságíró szerint az egyik fiút megsebesítették. Nos, Norma fiókjában rugós bicska volt. Foltokat találtam rajta… alvadt vérnyomokat.
– Frances! Túldramatizálod a dolgot.
– Meglehet. De a kés ott volt. A kérdés az, mit keresett a fiókjában. Szerintem csak találta és hazahozta.
– Minek? Ajándékba? Aztán eldugta, s még csak meg sem említette nekünk!
– Mit csináltál vele?
– Visszatettem – tagolta Frances lassan. – Mi mást tehettem volna? Sokat töprengtem, megmondjam-e neked. Tegnap újra megnéztem, de … a kés eltűnt. Nyoma sincs, érted Claudia?
– Gondolod, azért küldte ide Davidét, hogy eltűntesse!
– Meglehet … Egy azonban biztos: én ezután kulcsra zárom az ajtómat éjszakára. 
HETEDIK FEJEZET
	Mrs. Oliver morcosan ébredt. Nem tudta, mit kezdjen a ma napjával. Miután postára adta olyan kétes értékűnek minősített kéziratát, semmi tennivalója nem akadt. Most aztán pihenhet, szórakozhat kedvére, mindaddig, amíg az írás sürgeti kényszere újra el nem hatalmasodik rajta.
	Poirot figyelmeztetése jutott eszébe. Nevetséges! Különben is, miért ne osztaná meg Poirot-val ezt az ügyet? A tojás fejű belga ujjhegyeit összeillesztve ücsöröghetne otthon székében, és teljes intenzitással működtethetné szürke agy sejtjeit.
	Ariadne Oliver nem szimpatizált Poirot módszerével – a maga energikus módján – cselekvésre vágyott. Minden tudni akart a rejtélyes lányról. Hol van, és mit csinál Norm Restarick?
	Elkeseredetten járkált fel-alá a lakásban. Mit lehet mégtenni. Kérdezősködjön? Utazzon le Long Basingbe? Hiszen Poirot már járt ott. Bizonyára mindent megtudott, amit kellett. És egyáltalán, milyen mesével állítson be Sir Roderick házába? 
	Esetleg ismét nézzen körül a Borodene – bérházban? Hátha talál még ott valamit? Persze, újabb ürüggyel kell előhozakodnia.
Útközben majd kieszel valamit. Körmönfontabbnál körmönfontabb ötletek jutottak eszébe, de aztán belátta: sokkal célravezetőbb a mindennapos, kézzelfogható magyarázat.
A Borodene – bérház monumentális – vagy inkább fenyegető – homlokzata előtt a portás szállítómunkásokkal beszélgetett. Egy tejesember vidáman fütyörészve cipelt egy rekesz üveget a lifthez, míg az írónő elmélyülten szemlélte a szállító-autót.
– A 76-os költözik – világosította fel a tejes, félreértve az asszony érdeklődését. – Bár egyszer már elköltözött, ha érti, mire gondolok – tette hozzá visszajövet, hüvelykujjával az ég felé bökve. – Kiugrott az ablakból, onnan, a hetedikről. Képzelheti, hajnali ötkor! Hát nem fura?
Mrs. Oliver nem az időpontot furcsállotta.
– Miért tette?
– Senki se tudja. Azt hallottam, meghibbant.
– Fiatal volt?
– Ugyan! Legalább ötven éves.
A szállítók fiókosszekrényt igyekeztek fölrakni a kocsira. Nehezen birkóztak meg vele. Két fiók a földre zuhant, s egyikből papírdarab repült Mrs. Oliver lába elé. Fölvette.
A szállítómunkások hangosan veszekedtek. Mrs. Oliver vissza akarta adni a cédulát, de a férfiak ügyet sem vetettek, ni. Erre fogta, és a zsebébe csúsztatta.
Elhatározásra jutva belépett az épületbe. Becsöngetett a 67-es lakásba. Csörrent a lánc, és a nyíló ajtóban megjelent egy idősödő asszony, felmosóronggyal a kezében.
– Ó – ejtette ki kedvenc magánhangzóját Mrs. Oliver.
Jó reggelt! A lakók közül van itthon valaki?
– Sajnos nincs, asszonyom. Dolgoznak.
– Persze, persze… A minap itt felejtettem a határidőnaplómat. Olyan kellemetlen. Azt hiszem, a nappaliban hagytam.
– Hát… én nem találtam ilyesmit, asszonyom. De jöjjön beljebb! – tárta ki készségesen az ajtót a takarítónő, és félrehajítva felmosórongyát, a nappaliba kísérte a vendéget.
– Ó, itt van a könyv, amit Miss Normának hoztam! – kiáltott fel Mrs. Oliver. – Visszajött már vidékről?
– Nem hiszem. Érintetlen az ágya. Talán a családjánál maradt. Úgy tudom, oda utazott a hét végén.
– Igen, bizonyára. Ezt a könyvet hoztam neki. Az én egyik regényem.
Mrs. Oliver „egyik regénye” a legkisebb érdeklődést sem ébresztette a takarítónőben.
– Itt ültem – folytatta az írónő egy karosszékre mutatva –, legalábbis úgy emlékszem Aztán az ablakhoz menten és talán a kanapéhoz…
Sietősen kotorászni kezdett a díszpárnák között.
– El sem tudja képzelni, mennyi bosszúságot okoz, ha aj ember elveszti a naptárát – csevegett tovább Mrs. Oliver. – Abba szoktam írni a programjaimat. Biztos vagyok benne, hogy ma egy fontos emberrel ebédelek. Csak nem emlékszem sem az ő, sem az étterem nevére. Persze nincs kizárva, hogy hol nap találkozom vele, ma viszont egészen mással.
– Nagyon bosszantó lehet, asszonyom – sajnálkozott a takarítónő.
– Szép ez a lakás! – nézett körül Mrs. Oliver.
– Túl magasan van.
– Legalább jó a kilátás, nem igaz?
– Valóban, de a keleti fekvésű lakások szörnyen huzatosak. Nagyon vacak a szigetelésük ezeknek a fém ablakoknál Néhány bérlő dupla ablakot építtetett be. Nem szeretné ilyen lakásban lakni. A legjobb a földszinti, főleg gyermeki családnak. És milyen drágák! Rengeteget elkérnek érte ezért is osztozik a lakbéren Miss Reece-Holland a másik két lánnyal.
– Igen, találkoztam mindkettőjükkel. Miss Cary művész, ugye?
– Valami képcsarnokban dolgozik. Nem lehet túlzottan megerőltető munka. Festeget egy kicsit: teheneket, fákat, meg amiről azt sem tudja az ember, mi a csuda akar lenni. Hihetetlenül rendetlen lány. Ijesztően néz ki a szobája. Nem úgy Miss Holland! Neki mindene olyan,mintha skatulyából húzták volna ki. Korábban a Bányaügyi Minisztériumban dolgozott. Most egy dúsgazdag ember titkárnője, aki nemrég jött vissza Dél-Amerikából vagy honnan. Miss Norma édesapja. Az ő kérésére fogadta ide Miss Holland Normát, amikor az előző bérlő elköltözött. Valójában, talán nem is utasíthatta vissza, mivel a papa a munkaadója.
– Vissza akarta?
A takarítónő fintorgott.
– Ha akkor tudja, biztosan nem veszi ide.
– Mit tudott volna? – A kérdés túl direkt volt.
– Nekem semmi közöm hozzá…
Mrs. Oliver jóindulatú kíváncsisággal nézett az asszonyra. Az megadta magát.
Nem mintha nem lenne rendes lány. Habókos, de hát manapság mindegyik az. Szerintem azért mégsem ártana, ha megnézné egy orvos. Időnként úgy viselkedik, mintha nem is tudná, mit csinál. Szinte megrémül tőle az ember… Éppen olyan, mint a férjem unokaöccse szélütés után. Micsoda rohamai szoktak lenni! De ennek a lánynak sosem volt szélütése. Talán szed valamit…
Úgy tudom, van egy barátja, akit a család nemigen kedvel.
Igen, hallottam róla. Ide is feljött egyszer-kétszer, bár én még nem találkoztam vele. Egy hippi. A lányok mindig a maguk útját járják – tette hozzá fejcsóválva.
– Nagyon nehéz lehet ma velük – jegyezte meg Mrs. Oliver komoly képpel.
– Rosszul nevelik őket!
– Bizony, bizony. Az ember azt hinné, az ilyen Norma féle lánynak még szüksége van a szülői házra. Erre mit lái itt él egyedül Londonban!
– Otthon nem érzi jól magát.
– Ne mondja!
– Mostohája van. A lányok utálják a mostohájukat. Pedig úgy hallottam, rendes volt hozzá. Megpróbálta ezeket a cifra fiatalembereket távol tartani a háztól. De hát a mai lányok mindig valami sötét alakkal állnak össze. Aztán egy csomó bonyodalom származik belőle. Hálát adok istennek, hogy nincs lányom.
Mrs. Oliver észrevette, hogy a takarítónő már szereti visszatérni a munkájához.
– Igazán kár azért a naptárért. No, mindegy! Köszönöm és remélem, nem tartottam fel túl sokáig.
– Majd csak előkerül – mondta jóindulatúan a másik.
Mrs. Oliver azon tűnődött, mihez fogjon ezek után. Már – már semmit sem tudott kisütni, de másnapra különleges te kezdett formálódni agyában.
Otthon első dolga volt, hogy elővegye előjegyzési naptárát. „Tények” címszó alatt összeírta, amit hallott. Egészéből véve nem sok újat tudott meg, de – foglalkozásához híven igyekezett a kevésből sokat kihozni. Leginkább az lepte mi hogy Miss Holland főnöke Norma apja. Ezt még csak nemi sejtette. Úgy vélte: Poirot sem. Arra gondolt, felhívja, s elújságolja neki a hírt. Aztán mégis úgy döntött, megtartja magának másnapi tervéhez. Most inkább látszott buzgó nyomozónak, semmint krimiírónak. Szimatot fogott, és reggel. Nos, majd elválik.
Másnap – ahogy eltervezte – korán kelt. Bekebelezett egy főtt tojást, két csésze teát, és hozzálátott a nyomozáshoz. Ismét a Borodene-bérházhoz vezetett az útja. Attól tartott, a ismeri valaki, ezért nem mert bemenni az udvarba, hanem a főbejárat körül ólálkodott, s a munkába siető embereket tanulmányozta.
Főleg lányok voltak, akik megtévesztőén hasonlítottak egymásra. Céltudatos arccal tódultak ki az épületből.
– Milyen különös – gondolta –, olyanok, akár a hangyák. Mindegyik izgatott, igyekvő, mintha célja lenne. Pedig egyik sem megy sehová.
Föl-alá sétálgatott már egy ideje, aztán hirtelen mozdulattal egy kirakat felé fordult. Miss Reece-Holland lépett ki a kapun. Amikor Mrs. Oliver úgy gondolta, hogy a lány már elég messze jutott, a nyomába eredt. Claudia az utca végén jobbra fordult. A buszmegállóban beállt a sorba. Mrs. Olivert pillanatnyi szorongás fogta el. Mi lesz, ha Claudia hátranéz és megismeri? Semmi mást nem tudott kitalálni, mint hosszasan bár zajtalanul
– fújta az orrát. De Claudia teljesen gondolataiba merült: nem nézett se jobbra, se balra. Végre megérkezett a busz. Claudia egyenesen elindult fölfelé. Mrs. Olivernek Kikerült az ajtó közelében helyet találnia.
Nem tudta pontosan, hol van Claudia munkahelye. A takarítónő csak utalt arra, hogy valahol a Szt. Pál székesegyház környékén. Éberen figyelt, amikor feltűnt a nevezetes templom. Igen, ott jön Claudia. Milyen csinos és elegáns! Leszállt. Mis. Oliver biztonságos távolságból követte.
– Jaj, de izgalmas! Most én követek valakit – gondolta. – Éppen úgy, mint a könyveimbe. Sőt, mi több! Biztosan jól is csinálom, mert nem vett észre.
Claudia Reece-Holland valóban nem figyelt fel „árnyékári”, túlságosan elfoglalták gondolatai.
Rátermett lánynak látszik. Azt hiszem, ha találgatnom kellene, ki lehet a gyilkos, őt választanám – futott át Mrs. Oliver agyán. Bizakodó kedvét nem szegte az sem, hogy még nem öltek meg senkit.
Londonnak ez a része hatalmas épületekkel gazdagodott. Vagy inkább szegényedett? Az új felhőkarcolók, mint óriás gyufásdobozok törtek az ég felé. Mrs. Oliver utálta mindet.
Claudia útja az egyik ilyen monstrumhoz vezetett.
– Pontosan tudnom kell – határozott az írónő, és a lány után sietett.
Négy lift járt föl-le – Mrs. Oliver szerint – őrült sebességgel, az eddigieknél lényegesen nehezebb feladat elé állítva az újsütetű nyomozót. Szerencséjére a liftek tágasak voltak Az utolsó pillanatban – néhány magas férfi mögé bújva be is tudott furakodni Claudia után. A lány a negyedik emeleten szállt ki. Végigsietett a folyosón, s eltűnt a harmadik a tó mögött.
Mrs. Oliver is odaért. „Joshua Restarick Ltd” – mutatta a felirat a névtáblán. Megtalálta Claudia munkahelyét, egyben Norma apjának irodáját. Őszintén megvallva: nem igazi nagy felfedezés. Van jelentősége egyáltalán?
Várt néhány percig. Mikor az égvilágon semmi sem történt – elunva az ácsorgást –, lement a liften, s lehangolta kiballagott az épületből.
– És most? Hogyan tovább? – tépelődött. Azt fontolgatta, benézzen-e a székesegyházba.
– Felmehetnék a karzatra és imádkozhatnék. Különösen izgalmas helyszín egy gyilkossághoz – jutott eszébe a szentségtörő gondolat. Aztán, saját ötletének profán voltától kissé megzavarodva, egészen a Mermaid Színházig vitte a lába.
Majd visszakanyarodott az új épületek felé.
Megpillantva egy kávézót, azonnal megéhezett. Úgy döntött, még egyszer megreggelizik. A helyiségben csak néhány ember üldögélt. Ahogy asztalt keresve Mrs. Oliver körülnézett, a meglepetéstől tátva maradt a szája. Egy fal mellet boxban Norma ült. Vele szemben vörös bársony mellényben cifra dzsekiben egy fiatalember. Gesztenyebarna haja a vállára omlott.
– David – suttogta Mrs. Oliver. – Csakis David lehet.
A pár izgatottan beszélgetett. Mrs. Oliver agyán egy gondolat futott át. Elégedetten bólintott, s bement a női mosdóba.
Nem lehetett benne biztos, felismerné-e a lány. Nem mindig azok a jó megfigyelők, akik annak látszanak. Pillanatnyilag ugyan olyan, mintha Davidén kívül senkit nem látna… de hát ki tudja?
– Valamit csinálnom kell magammal – döntötte el.
A légy-piszkos tükörben a haját tanulmányozta, mint a női megjelenés kulcsfontosságú elemét. Ezt Mrs. Olivernél senki nem tudta jobban. Számtalanszor kipróbálta már magán. Frizurájának megváltoztatásával úgy át tudott alakulni, hogy még barátai sem ismertek rá. Kutató pillantással vizsgálgatta külsejét, majd gyors mozdulatokkal munkához látott. Kiszedte a hajtűket, lebontott néhány hajtincset, és a zsebkendőjébe csomagolva eltette. Középen választotta el a haját, és szorosan hátrafésülve, egyszerű kis kontyba csavarta a tarkóján. Szemüveget vett elő a táskájából és feltette. Komoly, megfontolt igazgatónő nézett rá vissza a tükörből.
– Egész intelligens – méricskélte magát elégedetten. Szája vonalán kevés rúzsozással változtatott, s elindult kifelé. Óvatosan mozgott, mert a csak olvasásra alkalmas szemüveg miatt mindössze homályos körvonalakat látott. Miután átevickélt a helyiségen, leült egy üres asztalhoz David és Norma közelében. Úgy helyezkedett, hogy a lány ne láthassa, hacsak hátra nem fordul. Egy csésze kávét rendelt brióssal. A két fiatal oda sem figyelt. Teljesen belefeledkeztek a vitába. Eltartott egy ideig, míg füle hozzászokott halk hangjukhoz.
-…csak képzeled ezeket a dolgokat – suttogta éppen David –, kitalálod őket. Badarság az egész!
– Nem tudom – felelte Norma tompa hangon. Mrs. Oliver nem hallotta tisztán a lány szavait, hangjának üressége azonban megdöbbentette.
– Valami baj van, – gondolta – nagy baj. Poirot mondata jutott eszébe. „Azt hiszi, gyilkosságot követett el.” Mi lehet ezzel a lánnyal? Hallucinál? Vagy mégis bolond? Esetleg igaz, miit mondott: megölt valakit, s ez sokkolja?
– Szerintem Mary felfújja az egészet. Különben is ostoba nőszemély, és csak kitalálja a betegségeit – hallotta Davi hangját.
– Beteg volt.
– Jól van, beteg volt. Ilyenkor minden épeszű nő antibiotikumot kér az orvostól, s nem idegesíti agyon magát.
– Azt hitte, én csináltam. Apám is.
– Képzelődsz.
– Csak azért mondod, hogy megnyugtass. Lehet, hogy én mérgeztem meg?
– Hogy-hogy lehet? Neked tudnod kell! Nem lehetsz ilyen bolond, Norma!
– Nem tudom.
– Állandóan ezt hajtogatod: „Nem tudom, nem tudom''
– Nem érted. Fel sem tudod fogni, mit jelent a gyűlölet. A legelső perctől gyűlölöm, amióta csak megláttam.
– Tudom. Mondtad.
– Ez a legfurcsább. Azt állítod, már beszéltem róla, és mégsem emlékszem rá. Érted? Mindenfélét mondok az embereknek: mit akarok csinálni, mit csináltam vagy mit fogok De aztán egyáltalán nem emlékszem vissza rá. Mintha mindent csak kitalálnék. Ezt is mondtam már?
– Ne lovagolj mindig ezen!
– Mondtam vagy nem?
– Jól van, jól van! Az ember száján gyakran kicsúszik ilyesmi: „Gyűlölöm, legszívesebben megölném! Meg fogom mérgezni!” Pedig ez csak gyerekes kifakadás. Érted? Teljesen természetes dolog. „így meg úgy utálom. Levágom a fejét”. Minden srác mond ilyeneket az iskolában, ha valamelyik tanárát nem szereti.
– Gondolod, ez is ilyesmi? De … ez úgy hangzik, mint még én is gyerek lennék.
– Bizonyos értelemben már nem vagy az. Ha elgondolkodsz a dolgon, magad is rájössz, mekkora hülyeség ez az egész. Mit számít, ha tényleg gyűlölöd? Eljöttél otthonról, ma kell vele élned!
– Miért nem lakhatok én a saját otthonomban, a saját apámmal? Ez nem igazság! Először itt hagyott bennünket, és amikor visszajött hozzám, magával hozta Maryt. Hát hogyne gyűlölném, és ő is gyűlöl engem. Gyakran gondolok a halálára. Élvezettel találok ki mindenféle variációt. De akkor, amikor tényleg beteg lett…
– Csak nem boszorkánynak képzeled magad? – fintorodott David. – Nem készítesz viaszfigurákat, s tűzöl bele gombostűket?
– Hülye vagy! Amit én csinátam, az valóságos volt… teljesen valóságos.
– Mi volt valóságos?
– Az üveg a fiókomban. Kihúztam, és ott találtam.
– Milyen üveg?
– A „Sárkányölő.” „Finomított gyomirtó szer.” Sötétzöld üvegben. Rá kell permetezni a növényekre. Az is rajta volt hogy,hogy veszélyes és méreg!
– Te vetted? Vagy csak találtad?
– Nem tudom, honnan szereztem, de ott volt a fiókomban s félig üresen.
– És akkor te … te … visszaemlékeztél?
– Igen … – hangja különösen, szinte álmatagon csengett – Igen… azt hiszem, akkor minden eszembe jutott. Te is azt hiszed, ugye, David?
– Nem tudom, mit csináljak veled, Norma. Tényleg nem tudom. Szerintem az egészet csak kitalálod, bizonygatod majáinak.
– De kórházba került! Kivizsgálásra. Nem tudták megállapítani, mi baja. Hazajött, és újra beteg lett. Megijedtem. Az apám furcsán kezdett nézni rám. Kihívták az orvost, és bezárkóztak a szobába. Odalopóztam az ablakhoz és hallgatóztam. Tudni akartam, mit beszélnek. Együtt főzték ki… hogy elvisznek és bezáratnak! Egy intézetbe, ahol majd „kikezelnek”. Érted? Azt hitték, őrült vagyok. És én úgy féltem… mert… mert nem voltam benne biztos, én tettem-e vagy sem.
– Ekkor szöktél el?
– Nem. Az később volt…
– Meséld el!
– Nem akarok többet beszélni róla.
– Előbb-utóbb meg kell mondanod, hol vagy.
– Nem! Gyűlölöm őket! Apámat is, nemcsak Maryt. Bár meghalnának! Mind a ketten! Akkor… akkor azt hiszem, boldog lennék újra.
– Ne izgasd fel magad! Figyelj ide, Norma… – zavarta elhallgatott. – Nem vagyok oda a házasságért meg az ilyen szamárságokért… Sose gondoltam, hogy valaha is ilyesmire adjam a fejem; legalábbis nem mostanában. Az ember nem akarja lekötni magát. Most mégis ez lenne a legjobb, amit tehetünk. Házasodjunk össze! Egy anyakönyvi hivatalban vagy akárhol. Csak azt kell mondanod, hogy elmúltál huszonegy éves. Elég, ha felcsavarod a hajad, felteszel egy szemüvege máris öregebbnek látszol. Ha összeházasodtunk, az apád semmit nem tud csinálni! Nem zárathat be sehová!
– Gyűlölöm.
– Úgy látszik, te mindenkit gyűlölsz.
– Csak apámat és Maryt.
– Végtére is egy férfinél teljesen természetes, ha újra megnősül.
– Mit tett az anyámmal!
– Ez olyan régen volt már!
– Igen, még csak gyerek voltam, de nagyon jól emlékszem. Elment, és itt hagyott bennünket. Karácsonyra mindig küldött ajándékot. Ő azonban sosem jött. Ha elmegyünk egymás mellett az utcán, meg sem ismerem. Akkor nem jelentett nekem semmit. Szerintem ő záratta be anyát is. Amikkor megbetegedett, mindig elutazott valahová. Nem tudom, mi baja volt. Néha eltűnődöm… Azt hiszem, valami nincs rendben a fejemben, s egyszer majd még tényleg csinálok valamit. Mint az a kés.
– Kés?
– Nem érdekes!
– Miről beszélsz?
– Vérnyomok voltak rajta… a harisnyáim alatt találtam.
– Emlékszel rá? Odarejtettél egy kést?
– Azt hiszem. Arra már nem: mit csináltam vele előtte. fogalmam sincs, hol voltam… Abból az estéből egy teljes óra kiesett a fejemből.
– Pszt! – intette le David Normát. A pincérnő közeledett, az asztalukhoz. – Minden rendbe jön. Én majd vigyázok rád Együnk még valamit! – felvette az étlapot, s két babfőzeléket rendelt pirítóssal. 
NYOLCADIK FEJEZET I 
Hercule Poirot levelet diktált a titkárnőjének, Miss Lemonnak: 
	– Bár nagy megtiszteltetés, mégis sajnálattal kell közölnöm… – felberregett a telefon. Miss Lemon vette fel.
– Igen? Ki beszél? – a kagylóra téve kezét odaszólt Poirot-nak:
– Mrs. Oliver.
– Ó… – nem repesett a boldogságtól, de azért átvette a telefont.
– Halló. Itt Hercule Poirot.
– Megtaláltam!
– Tessék?
– Megtaláltam. A lányt! Tudja, aki gyilkosnak kép magát. Éppen erről beszélgetnek. Szerintem bolond. De n ne ezzel foglalkozzunk. Nem akar idejönni?
– Hol van most, chére Madame?
– Valahol a Szt. Pál székesegyház és a Mermaid Szín környékén. Calthorpe utca – válaszolt Mrs. Oliver kikukkantva a telefonfülkéből. – Ide tudna jönni gyorsan? Egy kávéházban ülnek.
– Ők?
– Ő és a „nemszeretem” fiúja. Valóban nagyon csinos úgy látszik, tényleg odavan a lányért. Elképzelni sem tud miért. Furcsák az emberek. No, nem húzom tovább az időt vissza akarok menni. Tudja, nyomoztam. Bejöttem az é rémbe, s ott vettem észre őket.
– Aha? Nagyon okosan tette, asszonyom.
– Nem, nem igazán. Véletlenül kukkantottam be.
– Akkor szerencsés. Az legalább annyira fontos.
– Leültem a szomszédos asztalhoz. Háttal a lánynak. Talán nem ismert volna rám, mindenesetre megváltoztatta frizurámat. Különben is olyan elmélyülten beszélgettek, n ha egyedül lennének a világon. És amikor még egy fogást rendeltek – babfőzeléket… Ki nem állhatom a babfőzeléket. Nem is értem, mások mit szeretnek rajta…
– Ne törődjön a babfőzelékkel! Folytassa! Otthagyta őket, és kijött telefonálni.
– Igen. A babfőzelék adott egy kis időt. Most meg Visszaülök. Esetleg kinn mászkálok.
– Mi a kávézó neve?
– Merry Shamrock9. Pedig nem is igazán kedélyes inkább közönséges. A kávé viszont jó.
– Ennyi elég. Menjen vissza! Sietek! 9Kedélyes Lóhere
II. 
	Poirot jobbkeze, Miss Lemon fogott egy taxit. Nem tett fel érdeseket, nem kíváncsiskodott. Nem kérdezte, mi lesz a dolga Poirot távollétében. Mindig tudta, mit kell csinálnia, mindig jól el is végezte munkáját.
	Poirot annak rendje s módja szerint megérkezett a Calthorpe utcába. Könnyen megtalálta a kávézót, de nem látott önkit a környékén, aki Mrs. Oliverre hasonlított volna. Elsétált az utca végéig, Mrs. Oliver sehol. A párocska elment volna már, és barátnője követte őket? Vagy… Elindult a kávézó felé, hogy ellenőrizze az utóbbi lehetőséget. A párás ablakon át nem láthatott semmit. Így hát kinyitotta az ajtót és lelépett. Körülnézett.
	Azonnal észrevette a lányt, aki reggelizés közben zavarta meg a minap. Egyedül ült az asztalnál. Cigarettázva bámult maga elé.
Csendesen keresztülment a helyiségen, és leült vele szembe. A lány felnézett, s Poirot elégedetten nyugtázta a szeneiben megcsillanó felismerést.
– Hát mégis találkoztunk, kisasszony – mosolygott kedvesen. – Látom, emlékszik rám.
– Igen.
– Mindig jóleső érzés, ha az embert nem felejti el egy fiatal hölgy, akivel csak egyszer, s akkor is rövid ideig találkozott.
A lány szó nélkül nézett rá.
– Miről ismert rám, ha szabad kérdeznem?
– A bajuszáról – vágta rá Norma. – Ilyen senkinek nincs.
Poirot büszkesége és hiúsága – ami ilyen esetekben mindig megmutatkozott – ki volt elégítve.
– Tényleg nincs sok, az enyémhez hasonlítható bajusz. Pompás példány, nem igaz?
– Hát, igen… azt hiszem.
– Ön valószínűleg nem ért a bajuszokhoz, de biztosíthatom, Miss Restarick – Miss Norma Restarick, ugyebár? – biztosíthatom, hogy ez egy remek bajusz.
Poirot szándékosan hangsúlyozta ki a nevet. A lány ugyan olyan üres tekintettel bámulta, mint mindent maga körül. Olyan merengőn, hogy Poirot már azt hitte, nem is hallotta amit mondott. Pedig hallotta, sőt meglepte.
– Honnan tudja a nevemet? – kérdezte.
– Való igaz, hogy nem mutatkozott be akkor reggel.
– Honnan tudta meg? Ki mondta meg magának?
Poirot látta a félelmet, a riadalmat az arcán.
– Egy barátom. A barátok nagy hasznára lehetnek az embernek.
– Ki volt az?
– Kisasszony, maga előszeretettel tartja meg magának a titkait. Én is ezt teszem.
– Nem tudom, honnan tudhatta meg, hogy hívnak.
– Hercule Poirot vagyok – jelentette ki a kis belga, szokásos szerénységével. A kijelentésből fakadó konklúziók levonását a lányra hagyva, csak ült a széken nyájasan mosolyogva.
– Én… vajon…
– Nem jutottunk túl messzire akkor reggel. Csak annyit mondott, hogy gyilkosságot követett el.
-Ó, azt! De… természetesen nem úgy értettem. Semmi ilyesmire nem gondoltam Csak tréfáltam.
– Vraiment?10 Meglehetősen korán keresett fel aznap, reggeli idején. Azt állította, sürgős. Mert valószínűleg megölt valakit. Ez magának tréfa?
A pincérnő, aki eddig ott lézengett körülöttük, most figyelmesen Poirot-ra nézett, odament hozzá, és egy papú hajtogatott csónakot adott át neki.
– Ez az öné, Mr. Poritt! Egy hölgy kért meg, hogy adjam át magának.
– Ó, igen! De honnan tudta, hogy én vagyok a címzett?
– A hölgy azt mondta, felismerem a bajuszáról. Azt mondta, ilyent még sosem láttam. Ami igaz is – tette hozzá, merőn bámulva azt a bizonyos bajuszt.
– Köszönöm szépen.
Poirot átvette a csónakot, széthajtogatta és kisimította. Átfutotta a ceruzával odavetett sorokat: „Most indul. A lány itt marad. Meghagyom magának, én meg követem a fiút.” Aláírás: „Ariadne”.
– Hát igen – hümmögte. Összehajtogatta, és betette a zsebébe. – Miről is beszélgettünk? Ha jól emlékszem, a humorérzékéről, Miss Restarick.
– Csak a nevemet mondták meg, vagy rólam is tud mindent?
– Néhány dolgot tudok önről. Norma Restaricknak hívják. Címe: 10Valóban?
	Long Basing, Crosshedges. Az édesapjával, a mostohájával, az apja nagybátyjával és… annak titkárnőjével lakik ott… Láthatja, milyen jók az értesüléseim.
	– Maga követett engem!
– Ó nem, dehogy!
– Akkor maga rendőr? Nem mondta…
– Nem, nem vagyok az. 
	Norma gyanakvása és ellenállása megtört.
– Csak tudnám, mit csináljak!
– Nem akarom semmire se rábeszélni, hiszen – ahogy azt már 
	értésemre adta – túl öreg vagyok. Talán helyesen ítélt meg. De ha már megismertem magát, igazán elbeszélgethetnénk barátian a problémáiról. Tudja, az öregek – bár tettre képtelennek tartják őket – sok tapasztalattal rendelkeznek, amire lehet építeni.
	Norma azokkal a kifejezéstelen, tágra nyílt szemekkel bámult rá most is, ami a legelején olyannyira megdöbbentette Poirot-t. A lány csapdában van. Most talán szívesen osztja mg gondjait mással. Poirot előtt pedig mindig is könnyű volt kitárulkozni.
	– Azt hiszik, bolond vagyok – mondta ki nyíltan lány. – És… és lassan már én is elhiszem. Egyszerűen bediliztem.
– Roppant érdekes. – nyugtázta a kijelentést Poirot. – amilyen sokféleképpen fejezhetjük ki ezt a dolgot. Impozánst neveket adhatunk neki. Kivált a pszichiáterek, pszichológusi értenek hozzá. A bolond a mindennapos emberi szóhasználat. Ilyenkor azonban az eset nem súlyos. Az emberek elég gyakran bolondságokat. Ez megfelelő egésznek az oka, hogy túl nagy teher hárul rájuk, túl sok gond. A rengeteg tanulás, esetleg a túl mély érzelmek, vallási buzgóság, vagy éppen annak hiánya. Esetleg gyűlölik apjukat, anyjuk És – természetesen – okozhatja egy szerencsétlen szeret kaland.
– Gyűlölöm a mostohaanyámat, és egyre inkább az apámat is. Ez elég indok, nem gondolja?
– Sokkal hétköznapibb, mint azt maga hiszi; Az édesanyja elvált vagy meghalt?
– Meghalt. Két éve.
– Nagyon szerette?
– Igen. Azt hiszem szerettem Sokat betegeskedett, folyton bolondok, illetve sokszor csinálnak módszerrel azonnal gyógyítható. Az szanatóriumokba járt.
– És az édesapja?
– Apa már jóval korábban külföldre ment. Dél-Amerikába vagy Afrikába. Öt-hat éves koromban. Úgy tudom, akarta, anya váljon el tőle, de ő nem állt kötélnek. Apám bányákkal és más üzletekkel foglalkozott. Karácsonyra szokott írni, meg küldött ajándékokat. Ezzel el is intézett minket, csak halvány emlékeim maradtak róla. Tavaly jött haza. Neki kellett a nagybátyám üzleti ügyeit kézbe vennie. És emiatt visszajött… hozta magával az új feleségét.
– És maga ezt zokon vette?
– Igen. Csodája?
– Hiszen az édesanyja már meghalt. Egy férfinél természetes, ha újra megházasodik. Különösen, mikor már évek óta nem éltek együtt. Az új felesége ugyanaz a hölgy, aki miatt már korábban is el akart válni?
– Nem, dehogy, ő egészen fiatal. Nagyon csinos … és úgy viselkedik, mintha apa csakis az övé lenne! – elhallgatott. Majd szinte gyerekes hangon folytatta: – Azt hittem, ha megjön, csak engem fog szeretni, velem fog törődni, és… de ő nem hagyja. Ellenem van. Kitúrt a házból.
– Hiszen ez már nem olyan fontos a maga korában! Jó dolog ez, higgyen nekem! Nem gyerek, miért kellene még vigyázni magára? Meg tud állni a saját lábán, élvezheti az életet, megválogathatja a barátait…
Nem mondaná ezeket, ha tudná, mi folyik otthon! Mármint, ami a barátaimat illeti.
– Manapság a legtöbb lányt kritizálják a barátai miatt – próbálta enyhíteni a kijelentés élét Poirot.
– Ez egész más. Az apám egyáltalán nem olyan, mint imilyennek emlékszem rá. Sokat játszott velem, s mindig jókedvű volt. Most soha nem nevet. Mogorva, indulatos. Ó, egészen más!
– Legalább tizenöt év múlt el azóta. Az emberek változunk.
– Ennyire?
– Külsőleg is megváltozott?
– Nem! Dehogy! Ha megnézi az irodájában a portréját, szakasztott mása a mostaninak. Pedig még utazása előtt készült. Mégsem olyan, mint amilyennek az emlékeimben megmaradt.
– Tudja, kedvesem – nézett a lányra szelíden Poirot –, az emberek sosem olyanok, mint amilyennek emlékszünk rájuk. Ha csinosnak, kedvesnek akarjuk megőrizni őket, képzeletünkben felnagyítjuk ezeket a tulajdonságaikat. Az évek múlásával egyre inkább olyanná alakítjuk az emléküket, amilyennek látni szeretnénk őket.
– Gondolja? Tényleg így lenne? – Elhallgatott, majd váraltanul Poirot-nak szegezte a kérdést: – Maga szerint miért akarok én megölni embereket? – A mondat teljesen termi szétesnek hangzott. Kritikus ponthoz érkeztek.
– Roppant érdekes kérdés – dadogtaPoirot. – Az okai bizonyára ugyanilyen érdekes. De erre csak olyan ember tu válaszolni, aki ért ezekhez a dolgokhoz. Aki ilyesmivel fogla kőzik: egy orvos.
– Nem akarok orvoshoz menni! – tiltakozott hevesen lány. – Még a közelébe se! Ök is be akarnak záratni egy dili házba, hogy aztán sose jöhessek ki onnan! Velem ilyet seri sem tehet.
A lányon látszott: legszívesebben felállna és elrohanna.
– Én nem küldhetem oda. Tőlem nem kell félnie! A saját akaratából is elmehet, ha akar. Elmegy, és elmeséli a doktonak, amit nekem is elmondott. Tőle megkérdezheti a miérté s ő feltehetően válaszolni is tud majd rá.
– David is ezt mondja. De attól félek… nem érten meg. El kellene mondanom, hogy… hogy esetleg megpfl báltam … csinálni dolgokat…
– Esetleg?
– Nem mindig emlékszem, mit csináltam, hol voltam. K esik a fejemből egy óra, két óra … és nem tudok rá visszt emlékezni. Egyszer egy folyosón álltam… egy ajtó élöt Az ő ajtaja előtt. Valamit tartottam a kezemben… nem tudom, hogy került oda. Ö jött felém… Aztán mikor mellém ért, az arc megváltozott. Egyáltalán nem ő volt. Valaki más…
– Talán csak álmodott. Álmukban szoktak az emberi átalakulni valaki mássá.
– Nem, nem álom volt. Felvettem a pisztolyt… ott hevert a földön, a lábam elött…
– A folyosón?
-Nem. Az udvaron. Odajött, és elvette tőlem.
-Ki?
– Claudia. Felkísért az emeletre, s adott valami keserű innivalót.
– Hol volt akkor a mostohaanyja?
– Ott…. Nem, mégsem. Crosshedgesben. Vagy kórházban. Akkor állapították meg a mérgezést…, és azt is, hogy én tettem.
– Nem biztos. Lehetett valaki más is.
– Ki más?
– Talán… a férje.
– Apa? Mi a csudának akarná apa megmérgezni Maryt? Teljesen odavan érte. Imádja!
– Vannak mások is a házban.
– Az öreg Roderick bácsi? Hülyeség!
– Sosem lehet tudni – tódította Poirot. – Lehetnek kényszerképzetei; mondjuk, szerinte az ön mostohaanyja kém, s neki kötelessége eltenni őt láb alól.
– Érdekes lenne – állapította meg Norma teljesen normális hangon, kizökkenve kissé gondolataiból. – Roderick bácsi lényleg a kémelhárításnál dolgozott a háborúban. Ki más lenne? Sonia? Őróla inkább feltételezhető… Bár én nem Ilyennek képzelem a gyilkosokat.
– Nem is beszélve az indítékról. Neki lenne a legkevésbé oka rá. Dolgozik a házban személyzet?
– Nem. Csak bizonyos napokon jönnek. Ők?… Nem hinném …, miért tették volna?
– Saját maga is tehette.
– Hogy öngyilkosságot kövessen el, úgy érti? Mint a mások?
– Ez is egy lehetőség.
– Mary? Öngyilkos? Ugyan! Annál sokkal józanabb. S miért így akarna?
– Úgy gondolja, ha meg is tenné, ő nem így csinálná? Inkább gázzal, vagy lefeküdne szépen az ágyába, és altatókat venne be?
– Igen, az inkább rá vallana. Érti végre? Csakis én tehettem – mondta tárgyilagosan Norma.
– Ez érdekel. Úgy tűnik, maga szeretné, ha így lenne. Csábítja a mérgezés lehetősége. Tetszik magának az ötlet.
– Hogy merészel ilyeneket állítani!
– Mert azt hiszem: igaz – felelte egyszerűen Poirot . – Mondja, miért izgatja a gyilkosság gondolata? Miért tetszik magának?
– Tetszik? Ez nem igaz!
– Csodálkozom.
Norma felkapta a táskáját, s remegő ujjakkal keresgéln kezdett benne.
– Nem vagyok hajlandó továbbra is itt maradni, és hallgatni a maga felháborító kijelentéseit! – Intett a pincérnőnek, aki a számlát letette Norma elé az asztalra.
– Ha megengedi – emelte fel Poirot a cédulát, s a pénztárcájáért nyúlt. A lány kikapta a kezéből.
– Maga ne fizessen helyettem – kiáltotta dühösen.
– Ahogy gondolja.
Poirot már látta, amit akart. A számla két személyre szólt Úgy tűnik, a csinos Davidnek egyáltalán nincs ellenére,hogy barátnője kontójára egyen-igyon.
– Látom, nem egyedül tízóraizott.
– Honnan tudja? – lepődött meg a lány.
– Mondtam már magának, hogy én sokat tudok.
A lány fizetett és felállt.
– Megyek -jelentette ki. – Megtiltom, hogy kövessen!
-Bajosan tudnám. Gondoljon élemedett koromra. Ha futásnak eredne, nyugodt lehet: nem tudnám a tempót tartani.
Norma elindult az ajtó felé, Poirot követte.
– Hallja? Ne merészeljen követni!
– Csak azt engedje meg, hogy kinyissam magának az ajtót – széles mozdulattal kitárta a lány előtt és elköszönt: – Au revoir, Mademoiselle.
Norma gyanakvó pillantást vetett rá, és időről-időre hátra fordulva, gyors léptekkel elindult az utcán.
Az ajtóból figyelte a lányt. Meg sem próbált utánamenni. Mikor eltűnt a szeme elől, visszament a kávézóba.
– Mi az ördögöt jelent vajon mindez? – tűnődött magában.
A pincérnő nem örült neki. Poirot visszaült az előbbi helyere, s kiengesztelésül egy kávét rendelt.
– Itt valami nem stimmel – mormolta maga elé.
Egy csésze drapp folyadékot tettek az asztalára. Megkóstolta, szája grimaszra rándult. Azon tűnődött, hol lehet most Mrs. Oliver. 
KILENCEDIK FEJEZET
	Mrs. Oliver buszban ült. Kissé kimerülten, de a vadászat izgal-| mától eltelve. A találóan Pávakakasnak elnevezett fiatalember alaposan megmozgatta a rakparton. Alig győzte követni. Nem ( bizonyult híres gyaloglónak. A Charing Crosstól a Sloane Square-ig metróval utaztak. Onnan busszal egészen a World's lindig. Eddig rendben is volt minden. A férfi itt belevetette magát az ijesztően tekervényes utcák labirintusába a folyó és n King's Road között. Átvágott egy építési területen, aztán befordult egy sikátorba. Mrs. Oliver az árnyékból figyelte. Adott neki néhány percnyi előnyt és utánament. A hippit mintha a föld nyelte volna el. Mrs. Oliver csak ekkor mérte fel a környéket. Még sosem járt ilyen lerobbant, külvárosi helyen . Tovább botorkált a szűk kis utcában, melyből itt is, ott Is újabb sikátorok, zsákutcák nyíltak. Teljesen elvesztette Irány érzékét. Váratlanul újra az építési területen találta magát. Halk, udvarias hang szólalt meg mögötte: „Remélem, nem voltam túl gyors.” Mrs. Oliver ereiben a vér is meg; fagyott.
	Megfordult. Ez már nem az a szórakoztató, könnyed j ték volt, mint az elején. A mondatból kihallotta az elfojtol fenyegetést. Újságcikkek jutottak eszébe: Gengszterek támatak meg idősödő nőket. Durva, kegyetlen fiatalok, gyűlölel bői, dühből, élvezetből. Felismerte az eddig követett fiata ember hangját. Észrevette, hogy követi. Idecsalta ebbe az útvesztőbe, s most ott lapul valahol a kőrakások mögött, s e állja az útját. A londoni utcák különössége: az egyik pillanat ban nyüzsgő tömeg körülötted, a következőben sehol egy te remtett lélek. A szomszédos utcában, a környező házakbal embereknek kell lenniük. De nem olyan közel, mint ez a erőszakos, kegyetlen kezű ralak. Mrs. Oliver úgy érezte, ép azt fontolgatja, használja-e ezeket a kezeket… A Pávakakas. Egy büszke pávakakas! Bársonyban, szűk fekete nadrágbar akinek halk, ironikus hangjából kihallotta az elfojtott dühöt… Mrs. Oliver nagy levegőt vett. Hirtelen mentő ötlet támadt. Gyorsan le is telepedett egy kukára. – Jóisten, rettenetesen megijesztett! – nyögte ki. – Maga itt van? 
	Remélem, nem bosszantottam föl?
– Szóval követett! – Nem kérdés volt. Határozott állítás. A hang
gazdája egyszerre csak ott állt előtte. Mintha a föld ből nőtt volna ki. Mrs.
Oliver arcából kifutott a vér, szint megbénult a félelemtől. Igyekezett
összeszedni magát, egyetlen fegyveréhez nyúlt: gyorsan beszélni kezdett.
– Sejtettem, hogy dühös lesz… mégis olyan kiváló lehetőségnek
látszott. Biztosan szörnyen haragszik, pedig felesleges, higgye el! Mindjárt
megmagyarázom… – Mrs. Oliver még jobban megerősítette pozícióját a
kukán. – Tudja, én krimiket írok. Ma reggel elakadtam. Bementem egy
kávéházb töprengeni. A könyvemben olyan részhez értem, mikor ki
vetnem kellett valakit, mármint a főszereplőnek. Rádöbbentem, milyen keveset tudok az ilyesmiről. Pedig írtam meg olvastam is ilyen történeteket. Egyszer pofonegyszerű, máskor meg lehetetlen. Vajon mi az igazság? Gondoltam, magam is kipróbálom. Az ember különben sem ismerheti jól a dolgokat, mindaddig míg saját maga nem tapasztalta. Milyen érzés is az, ha az ember követ valakit, vagy ha elveszti szem elől. Szóval ott ültem a kávézóban, tépelődtem. Egyszer csak felnéztem, s megláttam magát a szomszédos asztalnál. Arra gondoltam, hogy maga –
remélem, nem lesz újra dühös – alkalmas személy lenne.
A Pávakakas csak bámulta azokkal a különös, hideg, kék szemeivel,
de – Mrs. Oliver érezte – már nem azzal a dühvel, mint korábban.
– Miért éppen rám esett a választása?
– Nos, maga olyan dekoratív – magyarázkodott Mrs. Oliver. – A
ruhája nagyon feltűnő… mint a Régensség-korabeliek. Gondoltam,
könnyebb lesz követni olyan valakit, aki kirí a tömegből. Így hát, mikor
kijött a kávézóból, maga után mentem. Nem is olyan egyszerű dolog ez. –
Mrs. Oliver a férfira nézett. – Rögtön észrevette, hogy követem?
– Nem, nem azonnal.
– Értem. – Mrs. Oliver elgondolkodott. – Persze, én nem vagyok
olyan jellegzetes, mint maga. Úgy értem, nehezebb kiszúrni a sok idősödő
nő közül. Nem vagyok feltűnő, nem igaz?
– Ki is adják a könyveit?
– Igen. Nem tudom, maga olvasott-e már közülük. Negyvenhármat
írtam eddig. Oliver vagyok.
– Ariadne Oliver?
– Szóval ismeri a nevemet? Ez igazán megtisztelő, bár – azt hiszem –
magának nem nagyon tetszhettek a regényeim Bizonyára igen
régimódiaknak találja őket. Nem elég kegyetlenek.
– Korábban nem ismert engem személyesen?
– Nem, persze hogy nem – rázta a fejét Mrs. Oliver.
– És a lányt, akivel voltam?
– Akivel babfőzeléket ettek … a kávézóban? Nem, nemhiszem.
Különben is, háttal ült nekem. A lányok manapság olyan egyformák.
– Ő ismerte magát. – A férfi hangja élesen csattant. – Azt mondta,
nemrég találkoztak. Talán egy hete.
– Hol? Egy partin? Meglehet. Hogy hívják? Talán akkor meg tudnám
mondani.
Mrs. Oliver látta, hogy a férfi habozik.
– Norma Restarick – mondta ki végül, Mrs. Oliver arcát figyelve
közben.
– Norma Restarick… Ó, igen, valóban! Egy vidéki partin
találkoztunk. Minek is hivták azt a falut… Long Norton? A ház neve
teljesen kiment a fejemből. A barátaim vittek oda. Talán meg sem
ismerném, pedig mondott valami a könyveimről. Még ígértem is egyet
neki. Hát nem különös. Éppen olyan valakit követek, akinek a barátját
többé-kevésbi ismerem? Ilyesmit le nem írnék a regényeimben. Úgysem
hinné el senki.
Mrs. Oliver felállt.
– Szent Isten! Most látom csak, min ültem eddig! Egy kukán! És
milyen piszkos! – fintorgott. – Hol vagyunk egyáltalán?
David figyelte. Mrs. Oliver ekkor úgy érezte, teljesen félre értette a
helyzetet.
– Milyen bolond voltam – gondolta. – Miért juthatott olyasmi
eszembe, hogy a Pávakakas veszélyes lehet.
A férfi rámosolygott. Ahogy körülnézett, a gesztenyebarna hajtincsek
meglebbentek a vállán.
– Milyen fantasztikus alakok ezek a mai fiatalemberek! – állapította
meg magában az asszony.
– Jöjjön utánam! – mondta David, és egy roskatag, rozoga külső
lépcsőre mutatott.
– Azon a lépcsőn? Fel? Oda akarna felcsalni azzal a mosolygó
képével, s ott fejbeverni? Ez nem lesz jó, Ariadne – mormolta maga elé. –
De csak magadnak köszönheted, hogy ide jutottál.
-Mit gondol, kibírja a súlyomat? – kérdezte hangosan. – Elég
roskatagnak látszik.
-Nincs semmi baja. Előremegyek, mutatom az utat.
Mrs. Oliver felhágott a lépcsőnek nevezett tákolmányra. Rossz előérzet fogta el. Újra félni kezdett. Nem is annyira a
Pávakakastól, sokkal inkább a helytől, ahová viszi. Nos, hamarosan
elválik. A férfi a lépcső tetején belökött egy ajtót, s előreengedte Mrs.
Olivert. Tágas, bútorozatlan szobába, hevenyészett műterembe léptek.
Szanaszét dobált matracok, falnak támasztott vásznak, két festőállvány
alkotta a berendezést. Átható festékszag terjengett. Ketten voltak a
műteremben. Az egyik állványnál szakállas fiatalember festett.
– Hello, David – fordult a belépők felé –, társaságot hoztál? A legkoszosabb alaknak látszott, akivel Mrs. Oliver eddigi élete
során találkozott. Fonatba font zsíros, fekete haja a tarkóját verte, elöl a
szemébe lógott. Arca borotválatlan, öltözéke pecsétes bőrnadrág és hosszú
szárú csizma. Mrs. Oliver pillantása a háttérben modellt álló lányra esett.
Az emelvényen levő széken ült hanyagul elterpeszkedve, feje hátrahanyatlott, hosszú haja szinte földig omlott. Mrs. Oliver azonnal felismerte a
Borodene-bérházban látott második lányt. Csak a keresztnevére
emlékezett. Az a közönyös, rideg, dekoratív nő, Frances.
– Ő Peter – mutatott David a vérlázító külsejű művészre. – A
bimbózó
hajadon.
– Fogd be a szád, te majom – vágott vissza Peter.
– Azt hiszem, ismerem magát – szólalt meg vidáman Mrs. Oliver
szándékos bizonytalansággal a hangjában. – Biztosan találkoztunk már
valahol.
– Nem Mrs. Oliver? – kérdezte a lány.
– Azt mondta, így hívják – mondta David. – Ténylei igaz?
– Hol is? – folytatta Mrs. Oliver. – Valami partin? Nemi hadd
gondolkodjam. Ó, tudom már: a Borodene-bérházban.
Frances megviselten ült fel a székben, de hangja könnyet fesztelen
volt. Peter hangos méltatlankodásban tört ki.
– Most tönkretetted a pózt! Muszáj mindig izegned-mozognod? Nem
tudsz nyugton maradni?
– Nem, tovább egy percig sem. Szörnyű beállítás volt. Már görcsbe
merevedett a vállam.
– Azt próbáltam ki, miként lehet követni valakit – vett elő a jól
bevált mesét Mrs. Oliver. – Sokkal nehezebb, min hittem. Ez műterem? –
Körülnézett.
– Manapság mind ilyen. Padlás… és szerencsés az ember ha nem
zuhan le.
– Minden megvan benne ami nekünk kell – állított David. – Északi
fekvésű, tágas, van hol aludjunk, lent főző fülke,WC. És néhány flaskó –
egészítette ki a felsorolást Aztán Mrs. Oliverhez fordult, s az eddigitől
teljesen eltérő túlzottan udvarias hangon megkérdezte: – Megkínálhatjuk
valamivel?
– Nem iszom.
– A hölgy nem iszik. Ki hitte volna? – csúfolódott David tehetség. És Frances mint abortusz előtt álló kétségbeesett
– Megjegyzése eléggé sértő, de igaz – válaszolta Mrs Oliver. – A
legtöbb ember, aki feljön hozzám, azt hiszi, iszom mint a gödény. Kinyitotta a táskáját, s abban a pillanatban három ősz haj tincs esett
ki belőle. David felkapta, és átnyújtotta neki.
– Ó, köszönöm – Mrs. Oliver elvette. – Reggel nem maradt rá időm.
Vajon akad-e még hajtűm? – A táskájában kotorászott, majd megpróbálta
feltűzni fejére a parókát.
– Bravó! – tapsolt Peter, de aztán hangja harsány nevétésbe fúlt.
– Milyen különös – gondolta Mrs. Oliver. – Nem is tudom,
egyáltalán miért éreztem veszélyben magam. Ezekután féltem? Igaz,
szörnyen néznek ki, mégis nagyon kedvesek, barátságosak. Teljesen igazuk
van azoknak, akik szerint túl élénk a fantáziám.
– Mennem kell – jelentette ki gyorsan.
David lovagiasan lesegítette a rozoga lépcsőn, és pontosan
útbaigazította a King's Road felé.
– Ott már buszra szállhat, vagy taxit foghat – fejezte be.
– Taxit. Már nem érzem a lábam. Minél előbb taxiba ülök, annál
jobb. Köszönöm a megértést és a segítségét. Biztosan rájött: a
magánnyomozók egyáltalán nem így néznek ki.
– Talán nem – felelte komolyan David. – Ne feledje: itt forduljon
balra, majd jobbra. Utána ismét balra, míg meg nem látja a folyót. Ott
élesen jobbra, aztán egyenesen tovább.
Az udvaron ugyanaz a kellemetlen, bizonytalan érzés fogta el.
– Csak nehogy megint elragadjon a képzelet! – intette magát. Visszapillantott a műterem lépcsőjére. David még mindig ott állt, és
őt figyelte.
– Három rendes, kedves fiatal – gyűjtögette bátorságának morzsáit.
Itt balra, majd jobbra. Csak mert olyan különösek, az ember máris
veszélyesnek tartja Őket. Itt most jobbra… vagy balra? Balra… azt hiszem.
Ó, istenem, a lábam! Ráadásul esni kezd!
A gyaloglás végtelennek, a King's Road pedig elérhetetlenül
távolinak tűnt. Forgalomnak zaját sem hallotta.
– Hol a csudában lehet a folyó?
Gyanakodni kezdett. Talán hibásan követte az útmutatást.
– Hamarosan ki kell jutnom valahová! A folyóhoz, Putneyba,
Wandsworthbe, akárhová.
Egy járókelőtől megkérdezte, hogyan juthat a King's Roadra. Sajnos
valami külföldi akadt az útjába, aki egy kukkot sem tudott angolul. Megviselten befordult a következő sarkon, s akkor végre megcsillant
előtte a folyó. Meggyorsította lépteit, csaknem futva igyekezett egy szűk
átjárón keresztül a rakpartra érni.
Lépéseket hallott a háta mögül. Már megfordult volna, amikor
hátulról fejbe ütötték, s a világ elsötétült előtte. 
TIZEDIK FEJEZET I. 
– Igya meg! – parancsolta egy hang. 
	Norma reszketett, szemeiben rémület ült. Kicsire összehúzta magát a széken.
– Igya meg! – ismétlődött az utasítás. Engedelmesen felhajtotta, levegő után kapkodott.
– Nagyon… erős – suttogta elakadó lélegzettel.
– Rendbe hozza. Mindjárt jobban érzi magát. Csak üljön nyugodtan és pihenjen.
Gyengesége, szédülése hamarosan elmúlt. Arca színesedni kezdett, reszketése lassan alábbhagyott. Körülnézett. Eddig félelem és rettegés gyötörte, de most mintha a dolgok kezdenének visszatérni a normális kerékvágásba. Közepes méretű, meghitt hangulatú szobában találta magát. Egy íróasztal, heverő, fotel, szék, a fal melletti asztalon sztetoszkóp s néhány műszer.
Figyelme lassan az idegen férfira terelődött, aki az italt parancsolta belé.
Harmincas éveiben járó, vörös hajú, ismeretlen férfi állt előtte. Nem volt szép, de darabos, elnagyolt arcvonásai bizalmat ébresztettek, megnyugtatták Normát.
– Kezdjük az adataival?
– Én… azt hiszem… mi történt?
– Nem emlékszik?
– A forgalom. Nekem jött … – A férfira nézett. – Elütöttek.
– Ó, nem, dehogy. Láttam.
– Maga?
– Ott állt az út közepén. Egy kocsi hajtott maga felé, s én éppen csak el tudtam rántani előle. Hogy a csudába jutott ilyesmi az eszébe? Csak úgy berohanni a forgalom kellős közepébe?
– Nem emlékszem. Én… Egész más járt a fejemben.
– A Jaguár elég gyorsan jött. A túloldalon egy busz. Nem akarta elgázolni az az autó?
– Ó, nem, biztosan nem. Úgy értem…
– Akkor… valami másról van szó.
– Mit akar ezzel mondani?
– Nos… lehetett szándékos is.
– Micsoda?
– Azon morfondíroztam: nem akart-e esetleg öngyilkos lenni. Ez volt a szándéka?
– Én… nem… természetesen nem.
– Nagy bolondság lett volna – hangja megváltozott kissé. – Nézze, valamire csak emlékszik!
– Arra gondoltam… legalább vége lesz – préselte ki magából a szavakat a lány, s újra reszketni kezdett.
– Szóval, mégiscsak öngyilkosságot kísérelt meg. Mi a baj? Nekem elmondhatja. Egy fiú? A szerelem kiboríthatja az embert. Azon kívül, ott van a reményteljes gondolat: ha megöli magát, a fiú sajnálni fogja. Csak ebben sosem lehet biztos az ember. Senki nem szeret sajnálkozni, főleg ha a hibát ő követte el. A legtöbb fiú ezt mondaná ilyen esetben: „Mindig is tudtam, hogy bolond. Mindenkinek így a legjobb”. Erre gondoljon legközelebb, ha neki akar rohanni egy Jaguárnak. Aztán meg a Jaguárnak is meglehet erről a véleménye. Ez volt a baj? Elhagyta a barátja?
-Nem. Ó, dehogy – mondta Norma. – Ellenkezőleg.
Feleségül akart venni.
– Emiatt igazán nem kellene egy autó elé vetnie magát!
– Azért tettem… – elhallgatott.
– Jobb, ha elmondja.
– Hogy kerültem ide? – kérdezte Norma.
– Taxival. Nem történt semmi baja, csupán néhány apró karcolás. De halálosan megrémült, szinte sokkos állapotba került. Megkérdeztem a címét, ám úgy nézett rám, mint aki nem is hallja, mit beszélek. A járókelők kezdtek összecsődülni, így hát leintettem egy taxit és idehoztam.
– Ez… orvosi rendelő?
– Igen. És én vagyok az orvos. A nevem: Stillingfleet.
– Doktort látni se akarok! Nem akarok doktorokkal beszelni! Nem akarok…
– Nyugodjon meg! Legalább tíz perce egyfolytában orvossal beszél. Mi baja van különben velünk?
– Félek. Attól félek, azt fogja mondani…
– Figyeljen ide! Vegyük úgy, hogy maga most nem az orvoshoz jött. Tekintsen kívülállónak, aki puszta okvetetlenkedésből megakadályozta az öngyilkosságát. Vagy ami még valószínűbb: a kéz- és lábtörését. Netalán fejsérülését, s egyéb olyan bajait, amiket aztán egész életében nyöghetne. Nem beszelve a többi kellemetlen következményről. A múltban, ha valakiről bebizonyosodott, hogy öngyilkosságot akart elkövetni, bíróság elé állíthatták. Ma is így van, amennyiben más javára akarta megölni magát. Én őszinte voltam, most maga következik. Igazán megtisztelő lenne, ha elárulná, mi a csodának fél az orvosoktól. Mit követtek el maga ellen?
– Semmit. Eddig még semmit. De, attól félek, fognak…
– Mit?
– Bezárnak.
Dr. Stillingfleet vörhenyes szempillája megrebbent.
-Hát, elég különös elképzelései vannak rólunk. Miért csukatnám én be magát? Inna egy csésze teát? Vagy inkább „Bíbor szívet”, netalán nyugtatót? Maguk, fiatalok odavannak ezekért a tablettákért. Megpróbálkozott már velük?
– Nem… nem Még soha. – rázta tagadóan a fejét Norma.
– Nem hiszek magának. Akkor mi ez a riadtság és levertség? Maga nem elmebeteg, igaz? Az orvosoknak pedig nem szokásuk, csak úgy bezáratni az embereket. Az elmegyógyintézetek meglehetősen zsúfoltak. Igen nehéz bárkit is bejuttatni. Éppen nemrég engedtek ki egy csomó embert. Még olyanokat is, akiket pedig tagadhatatlanul bent kellett volna tartani. Ebben az országban szörnyen túlzsúfolt minden. Nos hát, mit szeretne? Valami finomságot a gyógyszer – szekrényből, vagy inkább egy csésze teát, a régi, jól bevált recept szerint?
– Teát…
– Indiait, kínait? Ezt kell ilyenkor kérdezni, nem igaz? Nem is tudom, van-e egyáltalán itthon kínai.
– Jobban szeretem az indiait.
– Oké, ahogy óhajtja.
A férfi kikiáltott az ajtón: – Annie! Legyen szíves, hozzon két bögre teát! Visszajött és leült.
– Akkor lássuk, hányadán állunk, kisasszony. Apropó, mi is a neve?
– Norma Res…
– …?
– Norma West.
– Nos, Miss West. Maga nem a páciensem, csupán egy közlekedési baleset szenvedő alanya. Fogjuk fel így, jó? És mint kiderült: szántszándékkal lépett a kocsi elé. Aztán főhetett volna a feje maga miatt a Jaguárban ülő fickónak.
– Először egy hídról akartam leugrani.
– Tényleg? Nem lett volna egyszerűbb. A hídépítők ma már roppant elővigyázatosak. Amíg felmászik a korlátra, esetleg valaki megállítja. Nos, rövid kis értekezésemhez visszatérve, hazahoztam, mert abban az állapotban még a címét sem tudta megmondani. Igaz is, hol lakik?
– Nincs címem. Nem lakom sehol.
– Érdekes – ráncolta a szemöldökét Dr. Stillingfleet. – És… a rakparton ücsörög éjjelenként?
Norma gyanakodva nézett az orvosra.
– Jelenthettem volna a balesetet a rendőrségnek, de inkább úgy értelmeztem, hogy a kisasszony nagylányos álmodozásában nem nézett körül, mielőtt átment az úttesten.
– Maga egyáltalán nem olyan, mint amilyennek az orvosokat elképzeltem – vallotta be Norma.
– Ne mondja? Az az igazság, hogy elegem lett Angliából. Feladom a praxisomat, és néhány hét múlva Ausztráliába utazom. Tőlem tehát nem kell tartania. Nyugodtan elmondhat mindent: lát-e rózsaszín elefántokat elősétálni a falból, fojtogatják-e nyakára tekeredő ágaikkal a fák, mit érez, mikor a másik ember szemében megpillantja a sátánt. Vagy milyen más, kellemes képek jelennek meg a szeme előtt? Higgye el, nem lesz következménye! E pillanatban mintha normálisnak látszana, ha szabad ezt mondanom
– Nem hiszem, hogy az vagyok.
– Hát, nem zárható ki ez a verzió sem – adta meg magát Dr. Stillingfleet nagylelkűen. – Halljuk, maga szerint miért nem normális!
– Mindenfélét csinálok, és nem emlékszem.vissza rá… összevissza beszélek, s aztán elfelejtem, mit mondtam.
– Talán rossz a memóriája?!
– Nem érti! Ezek … bűnös dolgok.
– Vallási mánia? Roppant érdekesen hangzik.
– Nem, dehogy. Csak … gyűlölet.
Kopogtak. Őszülő hajú asszony hozta tálcán a gőzölgő teát.
– Kér cukrot?
– Igen.
– Okos lány. A cukor nagyon hasznos sokkos állapot után.
Mindkét csészét teletöltötte, s az egyiket a cukortartóval együtt Norma elé tolta.
– Hol is tartottunk? Ó, igen … a gyűlölet.
– Az ember gyűlölhet annyira valakit, hogy úgy érezze, meg tudná ölni? Ez lehetséges, nem igaz?
– Ó, hogyne! – helyeselt Dr. Stillingfleet még mindig jókedvűen. – Tulajdonképpen ez normális emberi érzés. Ám ha így is van, még nem kell tőle teljesen becsavarodni! Az emberben működik egy természetes védekező mechanizmus, ami a kellő pillanatban megóvja attól, hogy átlépje azt a bizonyos határt.
– Úgy adja elő, mint valami hétköznapi jelenséget – Norma hangjában leplezetlen rosszallás csendült.
– Mert az is. A gyerekek nap mint nap éreznek hasonlót. Dühbe gurulnak, s azt mondják apjuknak, anyjuknak: „Gonosz vagy! Utállak! Bárcsak meghalnál!” Az anyák – mint értelmes, józan teremtések – nem veszik zokon, oda sem figyelnek. Ám mikor felnövünk, még mindig gyűlölhetünk ugyan, de már nem akarunk gyűlöletből ölni. Vagy ha még is … nos, akkor börtönbe kerülünk. Csak nem azt akarja bemesélni nekem, hogy valóban elszánta magát ilyen piszkosdologra? – kérdezte megjátszott közönnyel Dr. Stillingfleet.
– Nem hát! – Norma kiegyenesedett. Szemei szikráztak a dühtől. – Azt hiszi, csak kitalálom ezeket a szörnyűségeket?
– Előfordul. Az emberek szeretnek hátborzongató dolgokat képzelni magukról. És élvezettel teszik! – Elvette Norma elől az üres csészét. – Jobb lesz, ha szépen elmesél mindent. Kiket gyűlöl, miért, mit szeretne tenni velük?
– Gyűlöletbe csaphat a szeretet.
– Úgy hangzik, akár egy érzelgős ballada. De ne feledje, az ellenkezője is lehet igaz. Az előbb azt mondta, nem a barátja. A szeretője lett, és cserben hagyta? Erről van szó?
– Nem, dehogy! A mostohaanyám.
– A gonosz mostoha motívum. De hát ez hülyeség! Már nem kislány, nem kell vele laknia. Mit vétett ő maga ellen azon túl, hogy hozzáment az apjához? Az édesapját is gyűlöli? Vagy túlságosan is szereti, és nem akar osztozkodni rajta?
– Nem. Valamikor szerettem. Nagyon. Akkor… akkor… csodálatosnak hittem.
– Hát, figyeljen ide! Javasolnék valamit. Látja azt az ajtót?
Norma értetlenül bámult a kijárat felé.
– Közönséges ajtó, nem igaz? Nincs bezárva. Úgy kell nyitni, zárni, mint bármilyen más, ugyanilyen alkalmatosságot. Menjen oda, próbálja ki! Láthatta a házvezetőnőmet az előbb: bejött, aztán kiment. Álljon fel! Csinálja, amit mondok!
Norma teljesen összezavarodva követte az orvos utasításait: lenyomta a kilincset, a küszöbön megállt, hátrafordult, s kíváncsian nézett Stillingfleetre.
– Helyes. Mit lát? Egy közönséges előszobát. Ráférne egy újabb tapétázás, de most már nem érdemes, hisz Ausztráliába utazom. No, most menjen a bejárati ajtóhoz, próbálja ki azt is! Itt sincs semmi trükk, igaz? Nyugodtan kimehet az utcára. Remélem, a saját szemének csak hisz. Szabad, senki sem akarja bezárni. Miután meggyőződött róla, hogy ha akar, bármelyik pillanatban kisétálhat innen, jöjjön vissza, helyezze magát kényelembe, s mondjon el mindent. Azután pedig meghallgathatja becses tanácsomat. Persze nem kell megfogadnia – tette hozzá fanyarul. – Az emberek ritkán hallgatnak a jótanácsra, bár lehet, hogy maga kivétel. Rendben?
Norma lassan a bejárathoz sétált, kinyitotta az ajtót, leballagott a lépcsőn, és megállt a járdán. Csak állt, állt, és eszébe nem jutott volna, hogy az orvos egy kukucskálón keresztül figyeli. Körülbélül két percig ácsorgott ott, majd megfordult, felment a lépcsőn, bezárta az előszobaajtót, és visszament a szobába.
– Nos? – szólalt meg Dr. Stillingfleet. – Elhiszi már, hogy semmit nem rejtegetek a tarsolyomban? Nincs mitől félnie.
A lány bólintott.
– Nagyszerű. Dohányzik?
– Háát…
– Csak marihuánás cigarettát…, ilyesmit? Nem érdekes, nem muszáj elmondania.
– Természetesen semmi ilyet nem szívok.
– Számomra ez nem annyira természetes, viszont nekem azt kell elhinnem, amit a páciens mond. Hagyjuk! Meséljen magáról.
– Én … én nem is lefeküdnöm arra a heverőre?
– Hipnózisra gondol? hátteréről szeretnék némi képet alkotni. Érti? Vidéken él vagy Londonban, vannak-e testvérei vagy egyedüli gyerek? Az édesanyja halála nagyon megviselte?
– Természetesen – hangzott az ingerült válasz.
– Nem túl gyakori magánál ez a „természetesen”, Miss West? Igaz is, ez nem a valódi neve, ugye? De semmi baj, nekem ez is megteszi. Tőlem hívhatják Keletnek, Északnak, akár Délnek is. Mi történt az édesanyja halála után?
– Előtte sokat betegeskedett. Folyton szanatóriumokba járt. Én egy idős nagynénémnél laktam Devonshire-ban. Valójában nem is a nagynéném volt, hanem anya első unokatestvére. És akkor – úgy hat hónappal ezelőtt – hazajött apa. Csodálatos volt! – Arca hirtelen felragyogott. Nem vette észre a látszólag oly közönyös doktor éles pillantását sem. – Tudja, már alig emlékeztem rá. Talán öt éves lehettem, mikor elment. Már nem hittem, hogy valaha is újra látom. Anya nagyon ritkán mesélt róla. Azt hiszem, eleinte abban reménykedett: apa otthagyja azt a másik nőt és visszajön.
– Másik nőt?
– Igen. Vele ment el. Szajha…, anya mindig csak így nevezte. Nagyon keserűen beszélt mindkettőjükről, de én nem hittem neki. Úgy gondoltam, nem apa a hibás, hanem az a nő.
– Összeházasodtak?
– Nem. Anya nem akart elválni apától. Ö… hogy is mondják – protestáns? – szóval nagyon vallásos volt. Mint a katolikusok. Bűnnek tartotta a válást.
– Ők utána is együtt éltek? Hogy hívták azt a másik nőt? Vagy ez is titok?
– Nem emlékszem a vezetéknevére – rázta fejét Norma. – Nem, azt hiszem, nem sokáig tartott a szerelem. Én nagyon keveset tudok erről. Déltudom. Nincs mit mondanom. Nem kell 
	Most nincs rá szükség. Csak a családi Afrikába mentek, ahol úgy gondolom, sokat veszekedtek, s hamarosan külön is váltak. Anya akkoriban nagyon várta apát, remélte: visszajön hozzánk. De nem jött. Nem is írt. Még nekem sem. Karácsonyra viszont mindig küldött ajándékokat.
	– Szerette magát?
– Nem tudom. Honnan tudhatnám? Soha senki nem beszélt róla. Csak Simon bácsi, apa bátyja. Üzletember volt a Cityben, és nagyon haragudott apára, amiért mindent az ő nyakára hagyott. Szerinte mindig ilyen volt, sosem tudott veszteg maradni. Valójában rendes fickó, csak gyenge. Ritkán találkoztam Simon bácsival is. Mindig csak anya barátaival. Szörnyen unalmasak voltak. Mint egész gyerekkorom… Olyan csodálatos volt, mikor megtudtam, hogy apa tényleg hazajön! Megpróbáltam felidézni az emlékeimet. Tudja …, miket mondott, miket játszottunk. Olyan jókat nevettünk! Kerestem a régi fényképeit, de egyet se találtam. Anya biztos kidobta mindet.
– Az édesanyja sosem bocsátott meg neki?
– Azt hiszem, inkább Louise-t gyűlölte.
– Louise? 
	A lány azonnal visszabújt csigaházába.
– Nem emlékszem… mondtam már. Nem emlékszem nevekre.
– Semmi baj! Arról a nőről van szó, akivel az édesapja elment, igaz?
– Igen. Anya szerint túl sokat ivott, kábítószereket szedett, és rosszul 
	fogja végezni.
– Nem tudja, mi lett vele?
– Nem tudok semmit… – hangja ismét hisztérikusan csengett. – Ne 
	faggasson! Semmit nem tudok róla! Hírét sem hallottam azóta. Már el is felejtettem, míg maga vallatni nem kezdett. Nem tudok semmit, mondtam már!
	– Jól van, jól van – csitította Dr. Stillingfleet. – Ne húzza fel magát. Hagyjuk a múltat! Lássuk a jövőt! Mihez akar kezdeni?
Norma nagyot sóhajtott.
– Bárcsak tudnám! Nincs hova mennem. Az lesz a legjobb… ha véget vetek ennek az egésznek… csak…
– Csak másodszor már nem olyan könnyű megpróbálni, igaz? Nagy bolondság lenne, édes lányom, ezt én mondom magának. Szóval, nincs hova mennie, nem bízik senkiben. Pénze van?
– Igen. Van egy bankszámlám, s apa minden negyedévben elég nagy összeget tesz be, de… már biztosan keresnek. Nem akarom, hogy megtaláljanak.
– Ha nem akarja, nem fogják. Elviszem Kenway Courtba. Az egy szanatórium, ahová az emberek utókezelésre járnak. Nincsenek orvosok, vizsgálóasztalok… nem lesz bezárva, ezt megígérhetem. Ha nem tetszik, eljön. Ágyban reggelizhet, ha akar, egész nap heverészhet. Kipihenheti magát. Valamikor meglátogatom, beszélgetünk, és megoldjuk együtt a problémákat. Jó lesz így? Benne van?
Norma egy pillanatig zavartan méregette, majd lassan bólintott. II.
	Néhány órával később Dr. Stillingfleet telefonált.
-Szabályos emberrablás. Kenway Courtba vittem. Túl sokat még nem mondhatok. Kezes, mint a bárány. Tele van kábítószerrel: bíborszív, álombomba, esetleg LSD… Időnként egészen kábultnak tűnt. Tagadta, hogy drogokat szedne, de nem lehet túl sokat adni a szavára.
Ne kérdezzen! Óvatosnak kell lennem! Könnyen elijed… Igen, fél valamitől, vagy úgy tesz, mintha félne…
Még nem tudom. Ne feledje: a kábítószeresek cselesek, megbízhatatlanok. Nem akarom elijeszteni…
Gyerekkori apakomplexus. Sosem volt igazán oda az anyjáért. Különben is elég keserű nő lehetett… az az álszent mártír típus. Az apja pedig egy vidám, belevaló fickó, aki nem bírta a házasélet szürkeségét. Ismer Louise nevű nőt a lány környezetében? Megijesztette a név. Norma szemében ő volt a gyűlölet első számú tárgya. Még gyermekkorában – öt éves lehetett talán – az apja megszökött ezzel a nővel. A gyerekek ebben a korban meggondolatlanul gyűlölnek és hibáztatnak…. Nem is találkozott többé az apjával, csak mikor az néhány hónapja hazatért. Érkezésének hírére szentimentális álmokat kezdett szőni: társa lesz, a szemefénye. Csalódnia kellett. Az apja feleséggel érkezett, fiatal, csinos nővel. Öt nem Louise-nak hívják, ugye? … Jó, jó, csak kérdeztem. Mindössze elnagyolt képet próbálok festeni, a részleteket nem ismerem.
– Mit mond? Ismételje meg! – csattant élesen a hang a vonal másik végén.
– Csak vázlatos, hevenyészett képet igyekszem kialakítani róla.
A vonal túlsó végén csend lett.
– Erről jut eszembe egy apróság, ami esetleg érdekelheti – folytatta az orvos. – A lány, roppant ügyetlenül, öngyilkosságot kísérelt meg. Kirohant az utcára, éppen egy, a kelleténél gyorsabban haladó Jaguár elé… Az utolsó pillanatban kaptam el… Igen… beismerte. Hogy a „klasszikusokat” idézzem: mindenből elege lett.
Egy ideig tűrte a vonal túlsó végéről hallatszó szózuhatagot, majd félbeszakította.
-A képlet világos: egy ideges, a túlzott kábítószerszedéstől zaklatott idegállapotba került lány…. Nem, nem tudom, milyen drogok. Tucatnyi szer van, ami megközelítően hasonló tüneteket vált ki: zavartságot, emlékezetkihagyást, agressziót, rémületet, néha teljes idegösszeroppanást! Sajnos, rendkívül nehéz elkülöníteni a valóságos reakciókat a kábítószerek által kiváltottaktól. Két lehetőség van. A lány vagy megjátssza az öngyilkosságra hajlamos neurotikust, vagy az egész egy rakás hazugság. Kitelik tőle az is. Ha ez a helyzet, igazán jó alakítást nyújtott. De valami nem stimmel a meséjében. Lehet, hogy kiváló színésznő? Vagy valóban egy féleszű öngyilkosjelölt? Bár… Mit mondott? Ja, a Jaguár… Maga szerint nem öngyilkossági kísérlet lehetett? … Szándékosan akarta elütni?
Egy-két percig gondolkodott.
– Nem tudom – mondta aztán lassan. – Igen, történhetett úgy is. Hamarosan többet is ki tudok majd húzni belőle. Nem akarom siettetni. Még gyanakvó. Bizalmatlansága rövidesen csökkenni fog, és sok mindent elmesél majd magától is, minden erőltetés nélkül. Fél valamitől…
Hát persze, ha átvert, meg kell tudnunk, miért tette. Most Kenway Courtban van. Remélem, ott is marad. Jó lenne, ha szemmel tartaná valaki, akit ő nem ismer és követné, ha esetleg meglépne. 
TIZENEGYEDIK FEJEZET I. 
	Andrew Restarick csekket töltött ki. Arcára kiült a megvetés. Tágas, konvencionálisan berendezett irodája a hagyományos üzletemberi sémát követte. A bútorok még Simon Restarick idejéből származtak. Andrew meghagyta őket, s csak néhány apróságon változtatott. Többek között két festményt cserélt ki; a régiek helyébe a saját – vidéki házából felhozatott – portréját és a Tábla-hegységről készített vízfestményt akasztotta.
A hízásnak induló, középkorú férfi alig különbözött jó tizenöt évvel korábbi önmagától. Ugyanaz a kiugró pofacsont, szorosan összezárt ajkak, kissé csúfondárosan ívelő szemöldök. Most azonban a résnyire húzott szemek, feszült arcvonások lbelső nyugtalanságról árulkodtak.
Titkárnője nyitott be.
– Monsieur Hercule találkozót.
– Hercule Poirot? – felidézni, honnan. – Mintha már hallottam volna róla. Hogy néz ki?
– Alacsony… külföldi… talán francia…, hatalmas bajusszal…
– Ó, persze! Mary említette. Az öreg Roddynál járt látogatóban. De mit akarhat?
– Azt mondja, ön írt neki.
– Én…? Hm… Talán Mary … Na mindegy … vezesse be!
Néhány pillanat múlva Claudia Reece-Holland visszatért egy alacsony, tojásfejű, harcsa bajuszú, szűk lakkcipőt viselő emberkével. Valóban körüllengte az önelégültség, ahogy azt már Restaricknak felesége is említette.
– Monsieur Hercule Poirot – jelentette be a titkárnő.
A kis belga az íróasztal mögül felemelkedő férfihoz lépett.
– Monsieur Restarick? Hercule Poirot vagyok, szolgálatára.
– Ó, igen! A feleségem említést tett önről. Felkeresett bennünket, jobban mondva a nagybátyámat. Miben lehetek segítségére?
– Ön küldött levelet nekem.
-Én? Miféle levelet? Én nem írtam önnek, Mr. Poirot.
Poirot csodálkozva meredt a férfira, majd borítékot húzott elő a zsebéből.
Kis meghajlás kíséretében átnyújtotta.
– Győződjön meg róla, Monsieur.
Restarick a levélre bámult. A szöveget saját irodai írógépével írták, az aláírást tintával.
Poirot van itt. Azt állítja, megbeszélték a  A név ismerősen csengett, de nem tudta
Tisztelt Monsieur Poirot!
Megtisztelne, ha a fenti címen – amint ideje engedi – fel tudna keresni. A feleségemtől és londoni ismerőseimtől kapott információim szerint diszkréciót kívánó ügyekben Ön feltétlenül megbízható. Őszinte híve: Andrew Restarick 
	– Mikor kapta? – kérdezte a férfi élesen.
– Ma reggel. Jelenleg nincs semmilyen megbízatásom, így egyenesen idejöttem.
– Ezt nem én írtam, uram.
– Nem ön? – döbbent meg Poirot.
– Az én aláírásom egészen más, nézze meg! Bizonyítékot keresve szeme a csekkfüzetén akadt meg. 
	Poirot felé fordította, aki jól láthatta nem csak a szignót, de az összeget is.
-Látja? Nem is hasonlít az enyémhez.
– Ez roppant különös – ismerte el Poirot. – Akkor ki írhatta?
– Ezt kérdezem én is.
– Nem lehetett – már megbocsásson – a felesége?
– Mary sosem tenne ilyet. És miért használná az én nevemet? Nem! Az kizárt.
– Elképzelése sincs arról, miért írhatták?
– Nem is sejtem.
– Arról sincs tudomása, Mr. Restarick, milyen kényes ügyre gondolhat a levél írója?
– Honnan tudhatnám?
– Bocsásson meg, még nem olvasta végig. Az aláírás után, apróbetűs rövidítést talál: „ford.”.
Restarick megfordította. A másik oldalon a gépírás folytatódott: „Az ügy, ami miatt találkozni szeretnék Önnel, a lányommal, Normával kapcsolatos.”
Restarick arca elsötétült.
– Hát erről van szó! De ki tudhat róla? Ki avatkozott ilyen durván a dologba?
– Netalán így akarták rávenni, hogy beszéljen velem? Egy úgynevezett jóbarát? Tényleg nincs elképzelése arról, ki lehet a levélíró?
– Higgye el, uram, valóban nem tudom
– És nincs is semmi baj a lányával…?
– Van egy lányom – tagolta lassan Restarick. – Norma. Az egyetlen lányom. – Hangja kissé megremegett.
– Neki lenne esetleg problémája? – kérdezte Poirot.
-Nem tudok róla – vonakodott az üzletember.
Poirot előrehajolt.
– Azt hiszem, nem ez a teljes igazság, Mr. Restarick. Szerintem igenis gond van vele.
– Honnan veszi?
– Csupán a hanghordozása alapján jutottam erre a következtetésre, Monsieur. Manapság számtalan embernek okoznak problémát a lányai – tette hozzá. – Érett, fiatal hölgyek gyakran sodródnak bajba. Talán az öné is hasonló cipőben jár.
Restarick némán ült néhány másodpercig, csupán ujjaival dobolt az asztal lapján.
-Igen, aggódom Norma miatt – ismerte el végül. – Nagyon nehéz vele. Ideges, hisztérikus. Én… sajnos nem ismerem eléggé.
– Feltehetően egy fiatalember lehet a dologban.
– Bizonyos értelemben igen. Valójában mégsem ez nyugtalanít. Azt hiszem… – csodálkozva pillantott Poirot-ra.
Valóban bízhatom a diszkréciójában?
– Nem sokra vinném az én foglalkozásommal, ha indiszkrét lennék – nyugtatta meg a belga.
– Az az igazság, nem tudom, hol a lányom.
– Ah!
– A múlt hétvégét – mint rendesen – velünk töltötte vidéken. Vasárnap este visszautazott londoni lakásába – amit másik két lánnyal együtt bérel –, de nem érkezett meg. Valahová… máshová mehetett.
– Úgy érti: eltűnt?
– Kissé melodramatikusan hangzik, de… ez a helyzet. Talán teljesen természetes oka van, de… nos, azt hiszem, minden apa aggódna. Nem hívta fel a lakótársait sem.
– Ök is nyugtalanok?
– Nem, nem mondanám. Gondolom, ők az ilyesmit… elég könnyedén veszik. Meglehetősen függetlenek ezek a mai lányok.
– És mi a helyzet azzal a fiatalemberrel? Talán vele ment el.
– Őszintén remélem: nem. Ön is látta, mikor meglátogatta a nagybátyámat.
– Igen, tudom, kiről beszél. Nagyon csinos, de – ha szabad ezt mondanom – nem az az ember, akit egy apa megbízhatónak tart. Úgy vettem észre, a felesége sincs megelégedve vele.
– Mary szentül hiszi, hogy aznap észrevétlenül akart bejutni a házba.
-Talán mert tudja, hogy nem veszik szívesen a látogatását ?
– Remélem is, hogy tudja! – jegyezte meg sötéten Restarick.
– Ön mégsem tartja valószínűnek, hogy a lánya vele lenne?
– Nem tudom, mire gondoljak. Eleinte… nem hittem.
– Szólt a rendőrségnek?M
– Nem.
– Pedig, ha valaki eltűnik, legjobb hozzájuk fordulni. Ők is diszkrétek, és sokkal több eszköz áll rendelkezésükre, mint nekem.
– Nem akarok a rendőrségre menni. Ő az én lányom, ember, nem érti? Az én lányom. Ha úgy döntött, elmegy egy, időre, s nem mondja meg nekünk, nos… ez az ő dolga. Semmi okom veszélyre gyanakodni. Én… én csupán a saját megnyugtatásomra akarom tudni, hol van.
– Ne tekintse tolakodásnak a megjegyzést, de szerintem önt nem ez aggasztja a lányával kapcsolatban.
– Miből gondolja?
– Korunkban nem szokatlan, ha egy lány szó nélkül eltűnik néhány napra. Ön mégis módfelett aggódik. Talán más oka lehet.
– Nehéz erről idegennel beszélni – húzódozott Restarick.
– Ellenkezőleg. Szerintem ezerszer könnyebb, mint barátokkal, ismerősökkel.
– Igen, igaza lehet. Nos, beismerem, valóban rettenetesen aggaszt Norma. Nem olyan, mint a többi mai lány. Határozottan nyugtalanít mindkettőnket.
– Vélhetően a fiatal lányoknak azt a válságos korszakát éli, amikor felelőtlen cselekedetekre ragadtatják magukat; Ne vegye kérem zokon, ha bátorkodom feltételezni: az ön lánya neheztel a mostohaanyja miatt.
– Sajnos ez igaz. Pedig nincs rá oka, higgye el, Mr. Poirot Más a helyzet, mintha most váltam volna el az első feleségemtől. Ez már régen megtörtént. – Egy percre elhallgatott, majd ismét beszédre szánta el magát.
– Nincs ezen mit titkolni Őszintén szólva az első feleségem és én eltávolodtunk egyi mástól. Találkoztam egy másik nővel…, teljesen bele habarodtam. Elmentem vele Dél-Afrikába. A feleségem akkor nem járult hozzá a váláshoz, én pedig többé nem kértem meg rá. Anyagilag megfelelően gondoskodtam róla is, a gyerekről is.
Akkoriban egyszerűen boldogtalan voltam; állandó hiányérzet gyötört – folytatta újabb szünet után. – Utazni vágytam. Gyűlöltem a hivatali munkát, az irodai ücsörgést. A bátyám számtalanszor a szememre vetette: nem veszek részt kellően a családi vállalkozásban. De nekem nem kellett az az életforma. Nyughatatlan voltam Kalandokra vágytam, világot látni, veszélyes helyekre eljutni…
Váratlanul abbahagyta.
– Dél-Afrikába mentem Louise-zal. Szinte az első napon kiderült: mindketten melléfogtunk. Szerettem őt, de ő ott nem érezte jól magát. Visszavágyott Londonba, Párizsba… a világvárosokba. Állandóan veszekedtünk. Odaérkezésünk után körülbelül egy évvel útjaink elváltak. – Nagyot sóhajtott. – Talán akkor kellett volna visszatérnem. Vissza az egy hangú, színtelen életbe, de… még a gondolatától is irtóztam. Végül is maradtam. A feleségem…, azt hiszem a feleségem visszafogadott volna. Igen, puszta kötelességtudatból.
Poirot érzékelte a mondatban rejlő keserűséget.
– De talán Normával többet kellett volna törődnöm. Akkor azonban másképp gondolkoztam. A gyereket biztonságban tudtam az anyjánál. Anyagilag is. Alkalmanként küldtem neki ajándékokat. De hazajönni, meglátogatni nem akartam, őszintén szólva: fel sem merült bennem Teljesen más életvitelt választottam, s úgy véltem, csak ártana neki, ha időnként megjelennék, majd újra otthagynám. Ezzel talán magyarázható, ha nem is menthető akkori viselkedésem.
Restarickból szinte áradtak a szavak. Úgy tűnt, határozott megkönnyebbülést érez, hogy végre kiöntheti a szívét.
– Önszántából sosem jött volna kitárulkozásra Poirot.
– Nem – jelentette ki Restarick szerettem az ottani életet, mindig is olyanra vágytam. Dél-Afrikából KeletAfrikába mentem. Meggazdagodtam. Minden arannyá változott a kezemben. A vállalkozások, amikbe belevágtam – hol társakkal, hol egyedül – mind – mind óriási hasznot hoztak. Egyik helyről a másikra utaztam. Sehol nem volt maradásom. Nyughatatlanságom állandóan űzött, hajszolt. Ezért éreztem kelepcének az első házasságomat. Élveztem a szabadságot, s egyáltalán nem vágyódtam vissza a konvencionális életbe.
– Végül mégis visszatért.
vissza? – ösztökélte további 
	nagyon határozottan. – Tudja,
– Igen – sóhajtott Restarick. – Az ember öregszik. Egy társammal gazdag lelőhelyre bukkantunk. Megszereztük a koncessziót, ám a szerződéskötést Londonban kellett elintézni. Számítottam a bátyámra, de ő időközben meghalt. Mindvégig üzlettársak voltunk. Nem maradt más választásom, mint kézbe venni az ügyeket. Akkor gondoltam először visszatérésre az itteni üzleti életbe. 
	– Talán a felesége… a második felesége…
– Igen, jól látja a dolgot. Két hónappal a bátyám halála előtt házasodtunk össze. Mary dél-afrikai születésű, de többször járt már Angliában, s tetszett neki az itteni élet. Különösen az angol kertek vonzották. 
	És én? Nos, eleinte én is bíztam abban, hogy meg tudom szokni Angliát. Eszembe jutott Norma is. Az édesanyja két évvel korábban halt meg. Mindent elmondtam Marynek, s ő szívvel-lélekkel támogatott: teremtsünk otthont a lányomnak. A jövő oly szépnek ígérkezett… így hát hazajöttem – fejezte be mosolyogva.
	Poirot a Restarick feje fölött lógó festményre pillantott.; A portré hű másolata volt a székben ülő férfinak. Ugyanazok a jellegzetes vonások: a makacs arckifejezés, a csúfondáros szemöldök, ugyanaz a fejtartás. Csupán egyetlen lényeges különbség akadt: a festmény fiatal férfit ábrázolt! 
	– Miért került ide az irodába a kép? – vetődött fel a kérdés Poirotban. – Férj és feleség portréja együtt érvényesült igazán. Egyazon művész festette mindkettőt. De Restarick a saját portréját idehozatta. Hiúságból? Magamutogatásból? Ezzel is kifejezve, milyen fontos ember a Cityben? Viszont Restarick élete nagy részét isten háta mögötti, vad helyeken töltötte, azt állítva: jobban szerette azt az életformát. Netalán üzletemberi mivoltára emlékeztető, állandó megerősítésre lenne szüksége?
	Lehet puszta hiúság is. Hiszen még én magán is könnyen engedek e gyengeségemnek – gondolta tőle szokatlan szerénységgel.
A rövid csend – melynek, úgy tűnt egyikük sincs tudatában – megtört. Restarick szólalt meg bocsánatkérő hangon.
– Kérem, bocsásson meg, Mr. Poirot, ha untattam az élettörténetemmel.
– Ne szabadkozzék, uram. Csak arról beszélt, ami befolyásolhatta a lánya életét. Láthatóan aggódik miatta. Véleményem szerint azonban még mindig nem árulta el ennek valódi okát. Azt állította: meg akarja találni.
– Igen.
– És velem óhajtja megkerestetni? Ó, ne habozzon, kérem! La politesse 11 valóban fontos az életben, ám most semmi szükség rá. Hallgasson rám! Én tanácsolom tiagának, én, Hercule Poirot: ha meg akarja találni a lányát, a rendőrséghez kell fordulnia. Ők is diszkrétek, saját tapasztalatomból tudom.
– Nem megyek a rendőrségre! Csak… csak a végső esetben.
– Inkább magándetektívhez fordul?
– Igen. Csak sajnos én nem ismerek egyet sem. Nem tudom, melyik megbízható, ki…
– És mit tud rólam?
– Önről már hallottam. Tudom például, hogy a háború alatt felelősségteljes megbízatást teljesített a titkosszolgálatnál. A nagybátyám is tanúsítja. Közismert tény.
Restaricknak nem tűnt fel a látogatója arcán megjelenő hitetlenkedés. A ,,közismert tény” mögött csupán egy jól sikerült blöff húzódott meg. S ezt Poirot tudta a legjobban. Bár Restarick sejthette, mennyire megbízhatatlan Sir Roderick emlékezete és látása, mégis az utolsó szóig elhitte Poirot önmagáról kreált históriáját. A tojásfejű belga nem ábrándította ki. Pusztán újfent megerősítést kapott régóta vallott nézete, mi szerint: soha ne higgyen el senkinek semmit, míg meg nem bizonyosodott róla. Mindenki gyanús. Ezt tartotta évek óta – talán egész életében – mestersége egyik alaptételének
– Biztosíthatom, kivételesen sikeres karrier áll mögöttem. Munkám szinte páratlan a maga nemében – szerénykedett Poirot fennhangon.
Restarick e kijelentéstől kevésbé látszott megnyugodni, mint amennyire illett volna! Egy angol szemében meglehetősen gyanús az az ember, aki szuperlatívuszokban képes dicsérni önmagát.
– Mi a véleménye, Mr. Poirot? – kérdezte végül. – Meg tudja találni a lányomat?
– Igen. Ha nem is olyan gyorsan, mint a rendőrség. Ebben az esetben azonban mindent őszintén el kell mondania.
– Hiszen már mindenről beszámoltam. Megadom a lakása, a munkahelye címét, néhány barátja nevét.
Poirot hevesen rázta a fejét.
– Nem, nem! Én az igazságot kértem!
– Azt állítja, hazudok?! – kiáltotta magából kikelv Restarick. 11Az udvariasság
	– Nem. Csupán elhallgat valamit. Mitől fél? Tudnom kell mindent, csak így várhat sikeres munkát tőlem. Az ön lánya nem szereti a mostohaanyját. Ez mindennapos, természetes reakció. Ne feledje: hosszúhosszú évekig titokban magát iste nítette. Ilyesmi gyakori a válásoknál. Azt mondja: a gyerekek felejtenek? Ez igaz. A lány talán már nem emlékezett az arcára, a hangjára. Álmodott helyette magának egy apát. Visszavárta önt. És mivel az édesanyja előtt titkolnia kellett érzelmeit, őt kezdte hibáztatni, amiért az apja elment. „Engem apa szeretett, anyát nem szerette” – mondhatta magában. Kialakult egy titkos kapcsolat a lánya és ön között. Ami történt, az nem az apja hibája. Gyakori az ilyesmi, nekem elhiheti. S mikor tudomást szerzett hazatéréséről, az idealizált kép csak tovább szépült. Az ő apja hazatér! Újra boldogok lesznek! Talán nem is tudatosult benne a mostohaanya léte… mindaddig, míg meg nem látta. Ráadásul – ami szintén természetes – kegyetlenül féltékeny. Részben azért, mert az ön felesége okos, csinos, jó alakú asszony. E tulajdonságokat a lányok általában zokon veszik, oly kevéssé bíznak önmagukban. Az ön lányában ráadásul kialakulhatott némi kisebbrendűségi érzés is. így hát, amikor meglátta a mostohaanyját, meggyűlölte.
– Nos… az orvos is – akivel konzultáltunk – többé-kevésbé hasonlókat mondott… úgy értem …
– Aha! Szóval orvoshoz is fordultak? Bizonyára okkal, nem igaz?
– Semmi különös.
– Semmiséggel az ember nem megy orvoshoz! Jobb, ha nem titkolózik. Gyorsabban juthatok előre, ha tudom, mi játszódik le a lánya fejében.  Restarick szótlanságba burkolódzott, de aztán elhatározásra jutott. 
	– Kérem, vegye ezt bizalmas közlésnek. Megbízhatom önben …,a szavát adja?
– Természetesen. Mi volt a baj?
– Nem lehetek… biztos benne.
-A lánya elkövetett valamit a mostohaanyjával szemben? A gyerekes kegyetlenkedésnél és sértő szavaknál többet? Komolyabbat? Talán fizikailag bántalmazta?
– Nem… semmi bizonyítható. Nos… a feleségem rosszul érezte magát – habozva mondta ki a mondatot.
– Ah, értem… Milyen természetű rosszullétről beszéli! Emésztőszervi panaszok? Netán vékonybélgyulladás?
– Ön fergetegesen gyors, Mr. Poirot. A feleségem panaszai meglehetősen rejtélyesnek tűntek. Végül az orvosunkl kórházban utalta kivizsgálásra.
– Eredmény?
– A felülvizsgálat semmit nem mutatott ki. Rövid kezlés után terjesen felgyógyult, haza is engedték. A tünetek otthon újra megjelentek. Az orvos számára megmagyarázhatatlannak tűnő bélfertőzést kapott. Alaposan megvizsgálták az ételeket. A minták alapján vált bizonyossá, hogy Mary ételeibe belekevertek valamit.
– Beszéljünk nyíltan! Úgy érti, arzénnel mérgezték a feleségét?
– Igen. Egészen kis adagokban, ami végül kumulatív hatást eredményezett volna.
– Ön a lányára gyanakodott?
– Nem!
– Én azt hiszem, őrá. Ki más tehette volna?
Restarick nagyot sóhajtott.
– Őszintén szólva, igen. II.
	A hazatérő Poirot-t George fogadta:
– Egy Edith nevű nő kereste telefonon, uram.
– Edith? – Poirot a szemöldökét ráncolta.
– Azt hiszem, Mrs. Oliver alkalmazottja. Arra kért: közöljem önnel, 
	hogy Mrs. Oliver a St. Giles's kórházban van.
– Mi történt vele?
– Ha jól értettem… leütötték. – George tapintatósan elhallgatta az 
	üzenet további részét, miszerint mindez csak Poirot hibája.
– Hiába figyelmeztettem! Milyen felelőtlen voltam tegnap este,
mikor felhívtam, de nem vette fel senki! Les Femmes!12
TIZENKETTEDIK FEJEZET
	– Vegyünk egy pávakakast – Mrs. Oliver szavai elképesztet ték az ágya körül állókat.
-A fejemre sújtott – mondta erőtlen, mégis méltatlankodó hangon. 12Ezek a nők!
Aztán kinyitotta a szemét, s bizonytalan tekintettel megkísérelte kideríteni, hol lehet. 
	Idegen arc rajzolódott ki előtte. Fiatal, kezében jegyzettömböt tartó férfi körvonalai.
– Rendőr – állapította meg Mrs. Oliver.
– Mit mondott, asszonyom?
– Maga rendőr. Nincs igazam?
– De igen, asszonyom.
– Súlyos testi sértés – jelentette ki elégedetten a beteg. Szeme lecsukódott, s mikor ismét kinyílt, már tisztábban ki tudta venni környezetét. Körülnézett.
– Nem otthon vagyok. Kórházban, esetleg szanatóriumban.
Egy nővér állt – tekintélye teljes tudatában – az ajtóban, egy másik az ágya mellett. Azonosította a negyedik személyt is.
– Senki el nem tévesztheti azt a bajuszt. Mit keres maga itt Mr. Poirot?
– Kértem: vigyázzon magára, asszonyom – motyogta Poirot az ágyhoz lépve.
– Más is eltévedhet – hangzott a rejtélyes válasz. Majd hozzátette: – Fáj a fejem.
– Alapos oka van rá. Ahogy ön is bizonyára sejti, jókora ütés érte a koponyáját.
– A Pávakakas.
A rendőr nyugtalanul megmozdult.
– Bocsásson meg, asszonyom, önt egy pávakakas támadta meg?
– Hát persze. Volt valami fenyegető a levegőben – Mrs. Oliver karmozdulatokkal igyekezett még érzékletesebben lefesteni az atmoszférát, de arca összerándult, keze lehanyatlott. – Jaj! Jobb, ha ezzel nem kísérletezem többé.
– Nem szabad felizgatnia magát – figyelmeztette a nővér, ellenkezést nem tűrő hangon.
– Meg tudná mondani, hol támadták meg?
– Halvány gőzöm sincs. Eltévedtem. Előtte egy műteremben jártam. Cudarul lerobbant hely. Mocskos. Az egyik fiatal ember talán még nem is hallott borotvahabról. Zsíros bőrdzsekit viselt.
– Ő támadta meg?
– Á! A másik.
– Ha el tudná mondani…?
– Nem azt teszem éppen? Követtem, tudja, egészen a kávézótól… csak nem vagyok igazán profi magándetektív. Nincs gyakorlatom. Sokkal nehezebb, mint gondolná. – Szeme a rendőrre szegeződött. – Ön bizonyára pontosan tudja. A zsarukat kiképzik az emberek követésére, nem igaz? Pedig olyan egyszerűnek látszik – folytatta, majd beszéde hirtelen felgyorsult: – A World's Enden szálltam ki, ha jól emlékszem, így hívták az állomást. Azt hittem, a többi utassá tart… esetleg az ellenkező irányba megy. Ehelyett mögém került.
– Kicsoda?
– A Pávakakas – bizonygatta Mrs. Oliver. – Megrémültem. Mindig pánikba esem, ha nem úgy történnek a dolgok, ahogy azt elképzelem. A lényeg: ő követett engem, ahelyett, hogy én követtem volna őt… Ez korábban volt… rossz előérzet fogott el. Féltem. Gőzöm sincs, mitől. Udvariasan beszélt, én mégis rettegtem. Végül azt mondta: „Jöjjön, nézze meg a műtermet”. S én csak botorkáltam utána a rozoga lépcsőn. Inkább létra volt, ócska tákolmány. S ott találtuk azt a másik fiatalembert – a koszost. Festett. A lány pedig modellt állt, tisztán, csinosan. Mindvégig kedvesen, udvariasan viselkedtek. Azért én igyekeztem gyorsan elpárologni, ő pedig útbaigazított a King's Roadig. Azt hiszem, mégis rossz irányba küldött. Bár nincs kizárva, hogy én tévedtem el. Tudja, ha az embernek azt mondják: a második sarkon balra, a harmadikon jobbra, a végén legtöbbször rossz irányba fordul. Velem is ez történt. Piszkos, külvárosi utcában kötöttem ki, a folyó közelében. Már nem féltem. Biztonságban éreztem magam, és akkor a Pávakakas leütött.
– Félrebeszél – jelentette ki a nővér.
– Nem! Tudom, mit beszélek – tiltakozott a beteg.
Az ápolónő hivatásához nélkülözhetetlennek vélt szigorral nézett az asszonyra. Már-már szóra nyitotta a száját, aztán gyorsan be is csukta.
– Bársonyban, szaténban, hosszú, hullámos hajjal – merengett Mrs. Oliver.
– Pávakakas, szaténban? Igazi pávakakas, asszonyom? Chelsea-ben, a folyónál?
– Igazi? – csodálkozott Mrs. Oliver. – Micsoda hülyeség! Mit csinálna egy igazi pávakakas a Chelsea rakparton?
Úgy tűnt, e kérdésre senki nem tud kielégítő magyarázatot adni.
Peckesen, büszkén jár, akár egy páva. Én adtam neki a csúfnevet. Olyan hivalkodó, páváskodó, érti? – Poirot-ra nézett. David. Maga tudja, kiről beszélek.
Azt állítja, ő ütötte le? – Poirot maga is sutának érezte kérdést.
– Igen.
- Látta?
– Nem – felelte Mrs. Oliver. – Sejtelmem sincs, hogyan történt. Hangokat hallottam a hátam mögül…, de megfordúlni már nem maradt időm. Mintha egy mázsa tégla zúdulta volna a fejemre! – panaszolta, majd gyenge hangon hozzátette: – Elfáradtam, aludni szeretnék!
Fájdalomtól eltorzult arccal oldalra fordult, s jótékony álomba merült. 
TIZENHARMADIK FEJEZET
	Poirot ritkán használta lakáskulcsát. Ehelyett – ódivatúan – csengetett, s várta a csodálatos tótumfaktum, George ajtónyitását; Most azonban – a kórházból hazatérve – titkárnője fogadta.
	– Két látogatója érkezett – közölte ünnepélyes hangon Miss Lemon.
– Mr. Goby, valamint egy koros úriember, Sin Roderick Horsefield. Melyiküket kívánja látni először? 
	– Sir Roderick Horsefield – tűnődött Poirot. Fejét – akár egy vörösbegy – oldalra billentve azt latolgatta, miként illeszthető e látogatás a képbe. Mr. Goby a Miss Lemonnak fenntartott kis helyiségből bukkant elő.
– Iszom egy csésze teát George-dzsal – tájékoztatta a titkárnő hátát. – 
	Ráérek.
Poirot a nappaliban türelmetlenül föl-alá járkáló Sir Roderickhez
sietett.
– Lenyomoztam, öregem – fogadta a vendég sztentori hangja. –
Csodálatos szerkezet a telefon.
– Emlékezett a nevemre? Micsoda megtiszteltetés!
– Arra ugyan nem pontosan – ismerte be Sir Roderick – A nevekkel
régen is hadilábon álltam. De sosem felejtek el arcokat – büszkélkedett. –
Felhívtam a Scotland Yardot, j
– Ó! – lepődött meg Poirot, de aztán belátta, nyilvánvalóan ez a
megoldás jellemző Sir Roderickre.
– Azonnal a főnököt kértem. Soha ne állj szóba beosztottakkal! Semmi értelme. Végül be is kapcsoltak. Nagyon tisztességtudó, de civil. Mondom, egy fickót keresek a titkos szolgálattól, akivel valamikor együtt dolgoztam Franciaországban. A pasas először nem tudta mire vélni a dolgot. „Tudja, arra a franciára vagy belgára gondolok. Valami Achilles a keresztneve. Nem ez, csak ehhez hasonló. Alacsony fickó, nagy bajusszal”
– magyaráztam. No, akkor leesett neki. Azt feleli: „Benne van a telefonkönyvben.” „Persze, persze mondom én –, de Achilles, illetve akkor már tudtam, hogy Hercules,… szóval ilyen néven nem kereshetem. A
vezetéknevére pedig nem emlékszem”. Erre aztán kibökte.
– Nagyon megtisztel a látogatásával – udvariaskodott tovább Poirot.
Egy pillanatra ugyan felrémlett előtte, mennyit lóg még hallgatni Sir
Roderick telefonos módszere miatt, de gyorsan túltette magát rajta.
– Megkínálhatom egy frissítővel? Tea, gránátalma szörp, whisky
szódával, sirop de cassis … ?
– Uramisten, dehogy! – borzadt el Sir Roderick a sirop de cassis
hallatán. – Whiskyt! Nem mintha szabadna – fűzte hozzá –, de hát az
orvosok bolondok. Csak az élvezetektől tudják eltiltani az embert. Poirot csöngetett George-nak. Az inas a vendég keze ügyébe helyezte
a whiskyt és a szifont.
– Mit tehetek önért? – érdeklődött Poirot látogatójától.
– Munkát ajánlok, öregem. Eltűnt néhány iratom – tért jövetele
céljára Sir Roderick lehalkított hangon. – Vissza akarom szerezni őket.
Tudja, a látásom már nem a régi, s az emlékezetem is gyakran
cserbenhagy. Jobbnak láttam, ha ismerőshöz fordulok segítségért. Érti?
Éppen jókor látogatott meg a minap!
– Érdekfeszítő. Miféle papírok ezek, ha szabad kérdeznem?
– Figyeljen ide: roppant fontos, bizalmas iratok. Szigorúan
titkosak… legalábbis egykor azok voltak. Talán, ahogy a dolgok ma állnak,
ismét azok lesznek. Egy levélváltás. Ami kor íródtak, nem volt különösebb
jelentőségük – de a politika forgandó. Egyszer így, máskor úgy. Az egyik
háborúban jó barátságban voltunk az olaszokkal, a következőben
ellenségek lettünk. Nem tudom, melyik volt a rosszabb. Az első háborúban
a japánok lettek a szövetségeseink, a másodikba! felrobbantották Pearl
Harbourt! Az oroszokkal kezdtük, s a ellenkező oldallal végeztük. Én
mondom magának, Fokot, nincs nehezebb, mint szövetségest választani.
– Tehát, elvesztett néhány iratot – szólt közbe Poirot igyekezve ismét
a tárgyra terelni a beszélgetést.
– Igen. Tudja, egy csomó feljegyzésemet nemrég kotortam elő.
Korábban – a biztonság kedvéért – egy bankban őriztem mindet. Csak
nemrégiben kezdtem szortírozni őket. Miért ne írhatnám meg én is az
emlékirataimat? Mindenki ezt csinálja. Kiadták Montgomeryt,
Alanbrookeot, Auchinlecket, Mindegyik összevissza locsog, kivált arról,
hogy egymásról mit gondolnak. Még az öreg Moran is – a neves orvos – írt
egy memoárt, kifecsegve benne híres betegei titkait. Miért ne próbálkoznék
meg vele én is?
– Biztosan meglepődnének néhányan – hízelgett Poirot.
– Aha, meghiszem azt! Annyi embert ismerünk az újságokból.
Mindenki áhítatos tisztelettel bámulja őket. Nem látszik rajtuk, pedig
komplett hülyék. Én tudom. Meglepődne, ha sejtené, mekkora hibát
követett el egyik-másik nagykutya Úristen! Szóval előástam a papírjaimat,
és felfogadtam azt lányt, segítsen a válogatásban. Helyes kis jószág, nem?
Egészen értelmes, csak nem tud jól angolul. Sok iratot összehordtam,
minden rendszerezés nélkül. Azok a levelek nem voltak köztük.
– Ha nem vagyok indiszkrét, megmondaná, milyen jellegű levelekről
van szó? – kíváncsiskodott Poirot.
– Nem szívesen, öregem. A legtöbb, amit mondhatok: az egyiknek a
szerzője mostanság állandóan múltbéli tetteiről áradozik. Ezek a levelek
pedig bizonyítékok arra: mekkora hazudozó! Nem is akarom publikálni
őket. Csak küldünk neki egy másolatot, emlékeztetőül. Nem érne
váratlanul, ha… nos, a dolgok attól fogva kissé másképpen alakulnának.
Érti? Hogyne értené! Ismeri maga ezeket az üresfejű szájtépőket!
– Teljesen igaza van, Sir Roderick. Azt azonban be kell látnia: nem
könnyű megtalálni olyasmit, amiről nem tudjuk, mi az s hol is keressük.
– Mindenekelőtt: derítse ki a tettest. Más szigorúan titkos irat is
előfordulhat az én kis gyűjteményemben. Tudnom kell, ki babrál köztük.
– Önnek nincs ötlete?
– Gondolja, hogy kellene?
– Nos, kézenfekvő lehetőségnek tűnik a …
– Álljon meg a menet! – szólt közbe Sir Roderick. – Maga is a
kislányt gyanúsítja! Én pedig biztos vagyok benne, hogy nem ö tette.
Megkérdeztem, s én hiszek neki. Világos?
– Igen – sóhajtott Poirot. – Értem.
– Először is: túl fiatal. Nem ismerheti e dokumentumok fontosságát.
– Más utasítására is cselekedhetett – mutatott rá Poirot.
– Igen, ez igaz. Akkor sem Túl nyilvánvaló lenne.
Poirot sóhajtott. Sir Roderick láthatóan elfogult véleményével nem
lehetett vitázni.
– Ki más tehette?
– Andrew és Mary, természetesen. Bár Andrew-t sosem érdekelte a
politika. Különben is: mindig tisztességes, jóravaló fiúnak tartottam. Nem
mintha jól ismerném. Istenem, elhagyta a feleségét, s Dél-Afrikába szökött
valami csinos kis szajhával. De hát ez minden férfivel megeshet,
különösen, ha egy olyan nő a felesége, mint Grace. Igaz, őt is csak ritkán
láttam, Szűklátókörű, kicsinyes asszony volt, ráadásul csupa jóság és
alázat. Különben is, egy Andrew féle fickó, nem lehetne kém. Ugyanez a
helyzet Maryvel is. A rózsáin kivi semmi sem érdekli.
A kertészünk már nyolcvanhárom éves, és egész életét faluban élte
le. Marad a két bejárónő. Ők kémek? Ugyan! Nevetséges! Mást se
csinálnak, mint a porszívót nyaggatják, és; edényekkel csörömpölnek.
Csakis kívülálló tehette.
Mary ugyan parókát visel – folytatta Sir Roderick minden átmenet
nélkül. – Valamelyik nap beleakadt egy rózsabokorba, és lekapta a fejéről.
Így vettem észre, különben fel sem tűnt volna. Ettől azonban még nem kell
kémet látni benne Tizennyolc éves korában hullott ki a haja, valami lázas
betegségtől. Óriási balszerencse ez egy fiatal lánynak.
– Ezért tűnt oly szokatlannak a hajviselete – állapította meg Poirot.
– A legjobb titkosügynökök sosem viselnek parókát világosította fel
Sir Roderick. – Valaki mégis vacakolt a papijaimmal!
– Nem tette véletlenül egy másik fiókba, esetleg dossziéba? Mikor
látta őket utoljára?
– Körülbelül egy éve kerültek a kezem ügyébe. Még gondoltam is
arra, milyen jó téma ez a két levél.
– Tehát az unokaöccsét, a feleségét és a személyzetet nem gyanúsítja.
Mi a helyzet a lányukkal?
– Normával? Szerintem kissé hibbant. Lehet akár kleptomániás is, de
még sosem láttam a holmim között turkálni. 
	– Ön tehát kire gondol?
– Nos, maga járt a házban. Látta, milyen. Bárki úgy járkál ki-be, ahogy neki tetszik. Nem zárjuk az ajtókat. Sose szoktuk.
– A saját szobája ajtaját sem zárja, ha például Londonból jön?
– Nem tartottam szükségesnek. Most már bezárom, semmi értelme. Késő. Mert hogyan történnek manapság a betörések? Fényes nappal besétálnak a házba, kirámolják az ékszerdobozt, s mintha mi sem történt volna, kimennek. A kutya se törődik velük. Mind olyanok, mint a hippik, vagy minek is hívják ezeket a hosszú hajú, piszkos körmű alakokat? Nem egyet láttam a ház körül csellengeni. Az ember nem szívesen kérdezi meg: „Ki az ördög maga?” Legtöbbször azt sem tudom, férfiak-e vagy nők. Tele van velük a környék. Talán Norma barátai. Az ilyesmit nem engedték meg az én koromban. Ha kidobnám őket a házból, még kiderülne, hogy egyikük vikomt Endersleigh, a másik meg lord Marjoribanks lánya – elhallgatott. – Ha valaki, akkor maga el tudja kapni a tettest. – Felhajtotta utolsó korty whiskyjét és felállt.
– Elvállalja?
– Megteszem, ami tőlem telik – ígérte Poirot. Az ajtócsengő felberregett.
– Biztos a kislány – szólalt meg Sir Roderick. – Percre pontos. Csinos, mi? Nagyon vaksi lettem. Nélküle nem tudnék feljönni Londonba.
– Nem visel szemüveget?
– Van valahol egy, de mindig leesik az órromról. Sose hordtam. Még hatvanöt éves koromban is szemüveg nélkül olvastam!
– Semmi nem tart örökké – sajnálkozott Poirot. 
	George bekísérte Soniát. Poirot magában újfent megállapította, milyen jól áll neki a szégyenlősség. Udvariasan eléje sietett.
– Enchanté13, Mademoiselle – üdvözölte, és kezet csókolt. 
– Ugye nem késtem el, Sir Roderick – szólalt meg a francia lány, figyelemre sem méltatva Poirot-t. – Nem akartam megvárakoztatni.
– Pontosan érkezett, kislányom – felelte Sir Roderick.
– Milyen tipp-topp!
Sonia kissé elpirult.
– Remélem, jól teázott – folytatta az öregúr. – Mondtam magának: egyen egy kis kalácsot vagy képviselőfánkot. Megfogadta a tanácsomat?
– Nem egészen. Vettem egy pár cipőt. Nézze, ugye szép? – mutatta meg a szerzeményt.
Sir Roderick alaposan megbámulta a formás lábbelit.
– Nos, indulnunk kell! Le ne késsük a vonatot. Talán ódivatúnak tart, de odavagyok a vonatokért. Időben indulnak, ói szinte mindig időben 13Hódolatom
	érkeznek. Bezzeg ezek az autók! Bekerülnek a csúcsforgalomba, s az egész út jó másfél órával hosszabba kelleténél. Kocsik! Pfuj!
– George hív egy taxit – ajánlotta Hercule Poirot.
– Már lenn áll – hárította el Sonia.
– No tessék! Láthatja, ez a lány mindenre gondol – dícsérte Sir Roderick. Megveregette a vállát. Sonia munkaadójára vetett pillantását nem lehetett félreérteni.
Poirot udvarias búcsúzkodás közepette kikísérte vendégeit. Mr. Goby az előszobában ácsorgott, olyan benyomást keltve, mint aki a gázórát jött leolvasni.
Az inas bezárta a hall ajtaját a látogatók után. Ahogy visszafordult, szeme találkozott Poirot-éval.
– Mi a véleménye a fiatal hölgyről, George? – kérdezi. Bizonyos kérdésekben mindig adott inasa véleményére.
– Hát, uram, Sir Roderick jól kifogta, ha szabad ezt mondanom. Teljesen belehabarodott a kisasszonyba. Habár az idősödő uraknál nem is olyan szokatlan. Emlékszem Lord Mountbryan esetére. Tapasztalt, józan ember hűében állt, Mégis, mi történt? Alkalmazott egy masszőrt, egy fiatal nőt, Elhalmozta ajándékokkal: estélyi ruha, karkötő, hermelin bunda, türkiz, gyémántok. Nem túl drágák, de azért sokba kerülhettek. A nő testvére – állítólag – adósságba keveredett. Nem tudni, volt-e egyáltalán bátyja. Lord Mountbryan kifizette helyette, s mindezt csupán plátói szerelemből! Némely úriember egy bizonyos kor után könnyen elveszti a fejét. A ragaszkodó természetű nőket kedvelik, nem a határozott, feltűnő típust.
– Minden bizonnyal igaza van, George – mondta Poirot. – Csak nem a kérdésemre válaszolt. A fiatal hölgyről érdeklődtem.
-Ó, az ifjú hölgy … Szerintem könnyen meghatározható típus. Az a fajta, akire soha semmit nem lehet rábizonyítani, bár nagyon is jól tudja, mit csinál.
Poirot-nak ennyi elég is volt. Mr. Goby szokásos testtartásában várta. Egyenesen ült a széken, mint aki karót nyelt, térdei összeértek, lábfeje enyhén kifelé mutatott. Zsebéből előhúzta szamárfüles noteszét, óvatosan kinyitotta, s szavait a szódásszifonhoz intézve belekezdett.
– Nos, újfent a családi háttér, amint parancsolta. Tekintélyes, köztiszteletben álló família. Az apát, James Patrick Restarickot üzleti ügyekben kíméletlen embernek ismerték. A vállalat három generációs. A nagyapa alapította, az apa kibővítette, Simon Restarick megőrizte. Utóbbi egy éve halt meg szívtrombózisban.
Öccse Oxfordban végzett. Ő is belépett az üzletbe. Első felesége: Grace Baldwin. Egy lányuk született: Norma. Elhagyta a feleségét, s egy Birell nevű nővel Dél-Afrikába utazott. Nem váltak el. Mrs. Andrew Restarick két és fél éve elhalálozott. Utolsó éveiben sokat betegeskedett. Norma Restarick bennlakó növendékként a Meadowfield Leánynevelő Intézetben tanult. Negatívumot nem tudtunk meg róla.
Tekintete – ritka jelenség – Poirot arcát súrolta, miközben megjegyezte: – A család körül valóban minden rendben levőnek és szabályszerűnek látszik.
– Sehol fekete bárány, netalán öröklött elmebetegség?
– Úgy tűnik.
– Kiábrándító – sajnálkozott Poirot.
Mr. Goby figyelmen kívül hagyta a megjegyzést. Meg-I köszörülte a torkát, megnyálazta az ujját és lapozott.
– David Baker. A feljegyzések nem megnyugtatók. Két alkalommal volt feltételesen szabadlábra helyezve. A rendőrség szemmel tartja. Gyaníthatóan kétes ügyekben vett részt; – például egy nagy horderejű képrablásban –, de bizonyítékot nem tudtak felhozni ellene. Bennfentes a művészvilágban. Nem festésből él, de elég jól áll anyagilag- A tehetős lányokat, kedveli. Nem veti meg sem a lányok, sem az apjuk pénzét. Nagy gazember, de elég esze van ahhoz, hogy mindig kibújjon a hurokból.
Mr. Goby Poirot-ra pillantott.
– Találkozott vele?
– Igen – bólintott Poirot.
– Mi a véleménye róla, ha szabad kérdeznem?
– Ami önnek. Feltűnő alak – tette hozzá eltűnődve.
– Tetszik a nőknek – jegyezte meg Mr. Goby. – Az a baj manapság, hogy kétszer sem néznek egy rendes, dolgos legényre. A senkiházi élősködők után futnak. „Szegény fiú nem kapott lehetőséget”, sajnálgatják őket.
– Pávaként mutogatják magukat – tódította Poirot.
– Így is mondhatjuk – bizonytalankodott Mr. Goby.
– Tapasztalata szerint olyan ember, aki képes leütni valai kit egy furkósbottal?
Mr. Goby elgondolkodott, majd lassan nemet intett a fejével.
– Nem, ezt nem feltételezem róla – intézte szavait a radiátorhoz. – Nem az ő profilja. Baker simamodorú szélhámos, nem az a vad, hőzöngő fajta.
– Visszatérve korábbi megjegyzésére: tehát megvásárolhatónak tartja? – kérdezte Poirot.
– Csak addig jár egy lánnyal, amíg megéri neki.
Poirot bólintott. Eszébe jutott a csekk-könyvét eléje tartó Restarick. Nem csupán az aláírást látta, hanem azt is, kinek a nevére állították ki. David Bakernek szólt, méghozzá tekintélyes összegről.
– Vajon elfogadna-e David Baker egy ilyen összeget? – tűnődött magában Poirot. – Habozás nélkül. Mr. Goby is így vélekedett. A kellemetlen fiatalemberektől minden korban szokás volt pénz segítségével megszabadulni. Akár a nemkívánatos nőktől. A fiúk esküdöztek, a lányok zokogtak, de a pénz csak pénz maradt. David házasságra akarta rábeszélni Normát. Komolyan gondolta? Valóban szereti azt a lányt? Ma igen, nem lehet egykönnyen pénzzel kielégíteni. Elég őszintének tűnt. Norma minden bizonnyal hitt is neki. Andrew Restarick, Mr. Goby és Hercule Poirot azonban nem. Feltehetően nekik van igazuk.
Mr. Goby némi torokköszörülés után folytatta:
– Miss Claudia Reece-Holland. Az apja jómódú képviselő. Nem keveredik botrányokba. Nem úgy, mint némely képviselőtársa, akikről kiderült már egy s más. A Roedeanban tanult, Lady Margaret Hall intézetében, majd titkárnői tanfolyamot végzett. Először egy Harley Streeti orvos asszisztense volt, majd a Bányászati Minisztériumban dolgozott. Kitűnő titkárnő. Komoly, megbízható. Két hónapja áll Mr. Restarick alkalmazásában. Nincs komolyabb kapcsolata, csak úgymond alkalmi barátok. Arra sincs bizonyíték, hogy viszonya lenne Restarickkal. Három éve lakik a Borodene Mansionsben. A magas díj miatt általában két másik lánnyal közösen bérli a lakast. Nem barátnők, nem szólnak bele egymás dolgaiba. A másik fiatal hölgy – Frances Cary, a második lány – néhány hónapja lakik ott. A képzőművészeti főiskolára járt egy ideig, majd átiratkozott a Slade intézetbe. A Wedderbum képtárban dolgozik. Jól ismert Bond Strcet-i képcsarnok. Miss Cary képkiállítások rendezésével foglalkozik Manchesterben, Birminghamben, néha külföldön: Svájcban, Portugáliában. Feltűnő jelenség, sok művésszel, festővel barátkozik. Kihallgatott, krákogott, és jegyzetfüzetébe pillantott. Dél-Afrikából még nem tudtunk beszerezni elégséges anyagot. Sokat nem is várhatunk. Restarick állandóan utazgatott. Kenya, Uganda, Aranypart, egy ideig DélAmerika.
Egyik helyről a másikra. Nyughatatlan fickó. Közelebbi senki sem ismeri. Pénze, akár a pelyva. Oda ment, ahova akart. Saját vagyonát is szépen gyarapította. Szeretett ismeretlen, vad vidékeken kódorogni. Született nomád. Mindenig csak jót mond róla, de barátai nincsenek. Háromszor költötték halálhírét. Fogta magát, elutazott valami isten háta mögötti országba, és hosszú ideig még csak nem is hallottak róla. Öt-hat hónap múlva aztán egészen máshol bukkant elő.
Tavaly váratlanul meghalt a bátyja. Akkor is sokáig keresték. Úgy látszik, a testvére halála nagyon megrendítette. Talán elege lett a vándoréletből, vagy találkozott az igazi asszonnyal. Jóval fiatalabb nála. Úgy hírlik, tanárnő volt. Az komoly, kiegyensúlyozott típus. Végül is Restarick visszajött Angliába. Ő maga is hihetetlenül gazdag, de a bátyja vagyoni is ő örökli.
– Sikersztori, boldogtalan lánnyal – összegezte Poirot,
– Bárcsak többet tudnék róla! Mr. Goby, ön összegyűjtött számomra minden elérhető adatot. Haláleset nem merüli fel vele kapcsolatban? Ez fontos…
– Még az árnyéka sem – ábrándította ki Mr. Goby,
– A Homebirds nevű, csőd szélén álló vállalatnál dolgozott csekély fizetésért. A mostohaanyja nemrég kórházban volt kivizsgáláson. Sok alaptalan mendemonda kering körülötte.
– De nem halt meg. Nekem halál kell! – nézett a detektívre vérszomjasan Poirot.
Mr. Goby afeletti sajnálkozásában, hogy ilyet nem tudott szállítani, távozni készült.
– Van még valami kívánsága?
– Nincs, ami az adatokat illeti.
– Nagyszerű, uram! – Visszatette a zsebébe noteszát.
– Megbocsássa, hogy eltérek a tárgytól, de az az ifjú hölgy, aki az előbb itt járt…
– Igen? Mi van vele?
– Meglehet, nem sokra megy az információval, de gondot tam, megemlítem, uram …
– Mondja, kérem! Látta korábban is?
– Igen. Néhány hónapja.
– Hol?
-A Kew Gardensben.
– Kew Gardensben? – csodálkozott el Poirot.
– Nem őt követtem. Valaki mást, aki találkozott a hölggyel.
– És ki az illető?
– Nem hinném, hogy bármi köze is lehetne ehhez az ügyhöz, uram. Egy idegen ország nagykövetségének fiatal diplomatája.
– Ez érdekes, roppant érdekes. Kew Gardens… Meghitt találkahely – ráncolta homlokát Poirot.
– Úgy bizony, uram.
– Beszélgettek?
– Nem. Úgy viselkedtek, mintha nem ismernék egymást. A fiatal hölgy könyvet vitt magával. Kis ideig olvasgatta, aztán letette maga mellé. Akkor érkezett az én emberem, s leült mellé a padra. Egy szót se szóltak egymáshoz. A fiatal hölgy felállt és távozott. A férfi még maradt néhány percig, Igatán ő is elment. Magával vitte a könyvet, amit a hölgy látszólag ott felejtett. Ennyi volt az egész, uram.
– Igen … – tűnődött Poirot. – Érdekfeszítő.
Mr. Goby jó éjszakát kívánt a könyvespolcnak s távozott. Poirot elkeseredetten sóhajtott.
– Enfin14,  ez túl sok! Nagyon, nagyon sok. Kémkedés! Kémelhárítás! Pedig én csak egy egyszerű gyilkosságot keresek. Már-már az a gyanúm: valójában csak egy kábítószeres agyban létezik! 
TIZENNEGYEDIK FEJEZET
	– Chere Madame – bókolt Poirot, s a betegágyhoz lépve udvarias meghajlás kíséretében egy csokor rózsát nyújtott áll Mrs. Olivernek.
– Ó, Mr. Poirot! Milyen szép magától! A virágaim úgyis; olyan kókadtak – pillantott az írónő a vázában hervadozol krizantémokra. – Igazán örülök a látogatásának!
– Remélem, asszonyom, hamarosan felépül!
– Igen, azt hiszem, teljesen rendbejöttem. – Óvatosan jobbra-balra ingatta a fejét. – Bár időnként még fáj a fejem.
– Asszonyom, én óva intettem.
– Igen, igaza van, éreztem is: van valami félelmetes a 1evegőben. 14Hát
„Képzelődsz, Ariadne!” – nyugtatgattam magam. – „Mitől félnél London kellős közepén? Körülötte mindenütt emberek!” 
	Poirot azon meditált, vajon valóban érzékelte-e az írón a gonoszt? Vagy csupán utólag képzeli úgy? Saját bevallás szerint hires az intuícióiról. És megérzései általában helyesnek bizonyultak! Mint ahogy egy kutya vagy macska is ösztönösen megérzi a vihart.
	– Mikor fogta el a félelem?
– A főútról letérve. Addig még élveztem is. Csak azon bosszankodtam, milyen nehéz követni valakit. Akár egy vadászat, vagy valami játék. Aztán hirtelen minden megváltozott. Furcsa kis utcákban találtam magam, lerobban házak, barakkok, üres telkek között. Nem tudom… nem tudom elmagyarázni. Minden olyan más lett. Mintha álmodnék. Tudja, milyenek az álmok… hirtelen csak egy félelmetes, baljóslatú helyen találom magam. Mondjuk a dzsungel
– Dzsungelben? – csodálkozott Poirot. – Érdekes páti huzam. Olyan érzése támadt, mintha dzsungelben bolyongana, és egy pávakakas üldözné?
– Talán nem is tőle féltem. A páva egyáltalán nem veszélyes állat. A szépsége miatt neveztem el így azt a szörnyűséges alakot.
– Mielőtt leütötték, fel sem merült önben, hogy követhetik?
– Ez eszembe se jutott…, de azt hiszem, rossz irányba küldött. 
	Poirot elgondolkodva bólintott.
– Csakis ő üthetett le – folytatta Mrs. Oliver. – Ki más? Az a szakadt festő a műteremből? Szörnyen bűzlött, de nem látszott gonosznak. S nem tudom elképzelni Francesről sem. Egy ládán feküdt keresztben… hosszú haja szétterülve. Színésznőre emlékeztetett.
– Ö volt a modell?
– Igen. Találkozott már vele?
– Még nem volt szerencsém.
– Kimondottan csinos a maga feltűnő, rendetlen módján. Rengeteg festéket hófehér arc, hosszú, fekete szempillák, szemébe lógó haj. Egy képcsarnokban dolgozik. Neki biztosan természetes a festőmodell szerepe. Szerintem odavan a Pávakakasért. Esetleg a másikért? Ők nem lehettek, higgye el!
– Elképzelhető más variáció is, asszonyom. Valaki észrevette, hogy követi Davidét…, ő pedig követte magát.
– Engem?
– Netán már előzőleg megbújt a sikátorban vagy az udvaron. Esetleg ő is ezeket az embereket tartotta szemmel.
– Ez is egy lehetőség – jegyezte meg Mrs. Oliver. – Vajon ki lehetett?
Poirot elkeseredetten sóhajtott.
– Nehéz, rettenetesen nehéz. Túl sok szereplő, túl sok esemény. Nem látok tisztán. Csak a lány biztos, aki gyilkosnak képzeli magát. P az egyetlen kiindulópont. S egyre-másra csak nehézségek merülnek fel.
– Nehézségek?
– Logikai képtelenségek.
A logika sosem tartozott Mrs. Oliver erősségei közé.
– Maga mindig összezavar – panaszkodott.
– Gyilkosságról beszélünk, de mit sem sejtünk az áldozatról.
– Ugyan, hát, a mostohaanya meggyilkolásáról van szó nem?
– De ő él!
– Komolyan mondom, maga megőrjít engem! Persze, hogy él! De meg akarták mérgezni!
Poirot felegyenesedett székében, ujjhegyeit összeillesztette, mint máskor, mikor erősen koncentrált. Aztán folytatta:
– Maga elutasítja a logikát. Pedig ha el akarunk jutni valahová,gondolkodnunk kell.
– Eszemben sincs! Én azt akarom tudni, mit tett, amíg én betegen feküdtem. Valamit csak kellett csinálnia!
– A legelején kell kezdenünk – folytatta Poirot, mit sem törődve barátnője megjegyzésével. – Egy napon felhívott. El voltam keseredve. Nagyon bántó megjegyzést tettek rám. Ön asszonyom, igazán tapintatosan viselkedett. Felvidított, vígasztalt. Felajánlotta segítségét, s valóban segített is. Ön találta meg a lányt, aki a gyilkosságról beszélt. De milyen gyilkosságról? Kit öltek meg? Hol? Miért?
– Könyörgöm, hagyja abba! – jajdult fel az írónő. – Maga miatt ismét megfájdult a fejem.
– Történt egyáltalán gyilkosság? – engedte el füle mellett barátnője könyörgését Poirot. – Ön azt mondja: a mostoha. Ő viszont még él! Nekem pedig hulla kell! Az a lány gyilkosságról beszélt. De ilyet én sehol nem találok. Mrs. Restarick megmérgezésének kísérlete nem elég Hercule Poirot-nak.
– Igazán nem tudom, mit akar.
– Gyilkosságot.
	– Milyen vérszomjas maga!
– Gyilkosságot keresek, és nem találom. Elkeresítő. Kérem, gondolkozzunk együtt!
– Nagyszerű ötletem támadt – lelkesedett Mrs. Oliver.
– Tegyük fel: Andrew Restarick megölte az első feleségét, mielőtt Dél-Afrikába szökött volna azzal a nővel. Erre nem gondolt?
– Ilyesmi valóban nem jutott eszembe – méltatlankodott Poirot.
– De nekem igen – Mrs. Oliver nem hagyta magát lebeszélni. 
	Poirot szomorúan felsóhajtott.
– De a felesége tizenegy, tizenkét évvel a férje távozása után halt meg! A kislányról pedig nem hinnén, hogy gyilkososdit játszott volna öt éves korában!
–  Véletlenül rossz gyógyszert adhatott az anyjának. Vagy csupán Restarick költötte halálhírét. Végül is, nem tudhatjuk: valóban meghalt-e az asszony.
– De én tudom – hűtötte le barátnője lelkesedését Poirot. – Érdeklődtem. Az első Mrs. Restarick 1963. április 14-én halálozott el. Megbíztam valakit az adatok beszerzésével, ellenőrzésével. Könyörgöm, asszonyom, ne vonjunk le elhamarkodott következtetéseket!
– Pedig milyen eredeti elgondolásnak látszott – makacskodott Mrs. Oliver. – Ha könyvet írnék, biztosan ezt a megoldást választanám. Mégpedig úgy, hogy – az apa utasítására – a gyerek mérgezné meg az anyját.
– Nom d'un nom d'un nom!15 – Poirot-nak mindössze ennyire futotta .
– Jól van no, akkor mondja, ahogy maga akarja!
– Nincs mit mondanom. Gyilkosság nincs, hiába keresem.
– Amikor Mary Restarick a kivizsgálás után hazament a kórházból, és ismét rosszul lett… nem keresték a betegség okát? Nem találtak esetleg arzént vagy más mérget az ételében?
– Pontosan azt: arzént.
– Hát akkor, Mr. Poirot…, mit akar még?
– Hogy fordítson nagyobb figyelmet a nyelvre. Az a lány ugyanazt mondta az inasomnak, amit nekem. Egyszer sem azt állította, hogy megpróbált megölni valakit, netalán megpróbálta megölni a mostohaanyját! Mindkét alkalommal olyan tettről beszélt, amit elkövettek, ami már megtörtént. Valamikor. Múlt időben. 15Azt a mindenit!
	– Feladom. Tehát maga egyszerűen kizárja azt a lehetőséget, miszerint Norma megpróbálta megölni a mostoháját!
– Nem. Zavart elmeállapotban esetleg elkövethette. Ez elképzelhető… legalábbis pszichológiailag beleillik a képbe., De nincs rá bizonyíték. Bárki tehetett Norma holmijai közé arzént. Akár az apja is.
– Maga minduntalan a férjet gyanúsítja.
– Mint a legvalószínűbb személyt. Ezért őt kell először számba venni. Lehetett Norma, vagy a személyzetből valaki, esetleg az francia lány, sőt az öreg Sir Roderick! Ám lehetett maga Mrs. Restarick is.
– Hülyeség. Miért tette volna?
– Lehet indítéka.
– Nahát, Monsieur Poirot, maga mindenkit gyanúsít!
– Mais oui16 csak ezt tehetem. Először gyanakszom, aztán okokat keresek. 
– És milyen oka lehet annak a szegény külföldi lánynak?
– Az attól függ, mit csinál abban a házban, miért jött Angliába és így tovább.
– Maga meghibbant.
– De lehetett David is. A maga Pávakakasa.
– Túlságosan erőltetett. David nem is járt a ház közelében.
– Dehogynem! Éppen látogatásom idején.
– Ő nem rejthetett el mérget Norma szobájában.
– Honnan tudja?
– Hiszen szeretik egymást!
– Úgy tűnik, igen.
– Maga mindent túlbonyolít – kesergett Mrs. Oliver.
– Egyáltalán nem. A dolgok bonyolultak. Információra van szükségem. Egyetlen ember van, akitől megkaphatnám. P azonban eltűnt.
– Normára gondol?
– Igen.
– Hiszen már megtaláltuk!
– Kisétált a kávézóból, és újra eltűnt.
– És maga hagyta elmenni? – Mrs. Oliver hangja remegett a dühtől.
– Sajnos!
– Elengedte? Még csak meg sem próbálta újra megtalálni?
– Azt nem mondtam. 16Bizony
	– Esnem járt sikerrel? Mr. Poirot, csalódtam magában.
– Adott egy bizonyos séma – jegyezte meg Poirot álmatagon –, de mivel egy tényező hiányzik, a sémának nincs semmi értelme. Érti, ugye?
– Nem – jött a kategorikus válasz. 
	Poirot továbbra is inkább magához beszélt, semmint hallgatójához. Ha az írónő egyáltalán odafigyelt. Nagyon dühös lett Poirot-ra. Magában igazat adott a Restarick lánynak: Hercule Poirot valóban túl öreg. Megtalálja helyette azt a lányt, ott hagyja neki. És mit tesz erre ez a tojásfejű belga… elveszíti! Az az igazság: eddig semmi hasznát nem vette, csak csalódást okozott. Meg is mondja neki!
	Poirot higgadtan és módszeresen körvonalazta „a sémát”.
– A szálak összefonódnak, s ettől olyan bonyolult. Az egyik dolog a másikba kapcsolódik, majd egy harmadikba, nini viszont a sémába nem illeszkedik. Aztán kiderül, hogy mégis beleillik. Ez pedig újabb személyeket kever gyanúba. De milyen gyanúba? S megint kezdhetjük elölről. Veszélyben forog az a lány? Ő az áldozat? Vagy nagyon agyafúrt? Mindkét lehetőség elképzelhető. Szükségem van egy biztos pontra, ez pedig valahol ott van, szentül hiszem.
Mrs. Oliver a táskájában kotorászott.
– Ez az aszpirin is olyankor tűnik el, mikor szükségem lenne rá – dohogott.
– Egyetlen megfogható összefüggést látok – meditált tovább a kis belga. – Az apa, a lánya és a mostohaanya. Az ő életük szorosan összekapcsolódik. Aztán ott van az a vén bolond nagybácsi, akinél laknak. És Sonia. A nagybácsinak dolgozik. Kellemes a modora, a viselkedése. Az öregúr odavan érte. De mi a szerepe a családban?
– Talán angolul akar tanulni – vetette közbe Mrs. Oliver.
– Találkozott a jugoszláv nagykövetség egyik diplomatájávai a Kew Gardensben. Úgy tettek, mintha nem ismernék egymást, ám a kisasszony otthagyott egy könyvet, amit a férfi magával vitt.
– Micsoda? – csillant fel Mrs. Oliver szeme.
– Mi köze ennek a másik szálhoz? Nem tudjuk. Valószínűleg semmi. Vagy mégis? Lehet,hogy Mrs. Restarick tudtán kívül rábukkant valamire, ami a francia lányra veszélyes lehet.
– Csak nem kémkedési históriáról van szó?
– Nem állíthatom Csak tűnődöm.
– Éppen maga minősítette Sir Rodericket vén bolondnak.
– Valóban idős. Talán kicsit szenilis is. Ellenben a háború alatt jelentős pozíciót töltött be. Titkos iratok mentek át kezén. Fontos leveleket írhattak neki, s ő megtartotta azokat
– Ó, a háború! Azóta évszázadok teltek el!
– Így igaz! A múltat azonban nem mindig lehet lezárni csak azért, mert elmúlt. Új szövetségeket kötöttünk. A szónoklatok megtagadják ezt, elutasítják azt, hazudoznak egy harmadikról. Ám mi van akkor, ha még léteznek olyan okmányok, amik más színben tüntetnek fel egyes személyeket eseményeket? Nem állítok én semmit. Ezek csupán feltételezések. Hipotézisek, melyek igaznak bizonyultak a múltban. Igen nagy jelentőséggel bírna, ha néhány ilyen levél megsemmisülne, netalán valamely külföldi kormány kezébe kerülne. Ki más tudná ezt a feladatot a legjobban végrehajtani, mint egy bájos fiatal hölgy, aki segít egy idős úr emlékiratainak összeállításában? Manapság mindenki a memoárját írja. Nem lehet lebeszélni róla őket! Tegyük fel: a mostohaanyának éppen aznap kevertek valamit az ételébe, amikor az idegen lány főzött, s ő terelte a gyanút Normára.
– Milyen csavaros a maga észjárása! Ezek a dolgok mind megtörténhettek? Lehetetlen! – hitetlenkedett Mrs. Oliver.
Ilyet még én sem tudok kitalálni a könyveimben.
-Ez az! Túl sok a séma! Vajon melyik a helyes? Norma harmadik lányként bérel lakást Londonban. Itt megint adódhat egy séma. A két lány nem ismeri egymást. Aztán mit hallok? Claudia Reece-Holland Norma apjának a titkárnője. Újabb láncszem. Vagy pusztán véletlen lenne? A másik lány a modell – ismeri a Pávakakast, Norma barátját. Újabb szál. És mi David szerepe? Szereti Normát? Úgy tűnik. A szülei nem örülnek neki. Ez hihető és érthető is.
– Nagyon különös, hogy Claudia Restarick titkárnője – meditált Mrs. Oliver. – Rátermett, ügyes, magabiztos. Talán ő lökte ki azt a nőt a hetedik emeletről.
Poirot lassan barátnője felé fordította fejét.
– Mit mond?
– Valaki – még a nevét sem tudom – kiesett vagy kiugrott az ablakból és meghalt.I
Poirot hangja élesen csattant. – Miért nem mondta ezt eddig?
– Mit?- Mrs. Oliver elképedten bámult rá.
– Mit, mit? Egy hullát kértem öntől. Halált. Maga azt mondta: nincs. Mert az agya csak a mérgezési kísérlet körül forog. Pedig történt haláleset. Halál a… minek is hívják azt a bérházat?
– Borodene Mansions.
– Mikor történt?
– Az öngyilkosság? Azt hiszem… igen… azt hiszem, ott jártam előtt egy héttel.
– Tökéletes! Kitől hallotta?
-A tejesember mesélte.
– Egy tejesember, bon Dieu!17
– Szomorú történet. A kora hajnali órákban történt, ha jól emlékszem.
– Hogy hívták?
– Sejtelmem sincs.
– Fiatal, középkorú, öreg?
– Ötvenes….mintha azt mondta volna a tejes.
– Ismerhette valamelyik a lányok közül?
– Honnan tudnám? Ők nem beszéltek róla.
– És ezt eddig elhallgatta előlem!
– Nézze, Mr. Poirot, eszembe se jutott bármilyen összefüggést keresni Norma esete és az öngyilkos nő között.
– Pedig ez a hiányzó láncszem! Egy asszony meghalt ugyanabban a házban, ahol Norma lakik. Erre mi történik? Néhány nap múlva a lány beállít hozzám a feltételezett gyilkossági sztorijával. Hát nem érti? Csakis ez lehet a gyilkosság.
Mrs. Olivernek majdnem kicsúszott a száján, hogy Poirot hülyeséget beszél. De nem merte kimondani. Mindazonáltal gondolta.
– Csakis ez lehet a hiányzó láncszem. Még nem látom, hogyan, de így kell lennie. Hazamegyek! Gondolkodnom kell! Mindaddig, amíg a részletek össze nem állnak…,mert csakis ez lehet a rejtély kulcsa… Igen, végre valahára! Adieu, chére Madame – köszönt el, s kiviharzott a szobából.
– Hülyeség! – Az üres szobában Mrs. Oliver végre kimondhatta, amit gondolt. – Négy aszpirin nem lesz túl sok? 
TIZENÖTÖDIK FEJEZET17Jóisten!
	Hercule Poirot gondolkodott. Mégpedig a maga speciális módján. Úgy csoportosította az összegyűjtött információkat, inint mások a kirakós játék darabjait. Látszólag roppant nyugalommal, már-már unottan kortyolgatta a teáját. Kezét kényelmesen pihentette a szék karfáján, és csak hagyta, hadd sorakozzanak fel egyenként a mozaik darabkái az agyában.
	Önmagát látta egy kapu előtt, majd a dáliáit kötözgető, csodálkozva felé forduló asszonyt, az aranyszőke haját… A konty úgy ült a fején, akár egy túlméretezett korona. Eszébe jutott, mit is mondott Sir Roderick: fiatalkori betegség miatt hord parókát. Ezért tűnt szokatlanul merevnek a fejtartása, nagyon is tökéletesnek a frizurája. Eltűnődött Mary Restarick állítólagos parókáján. Nem igazán bízott Sir Roderick szavahihetőségében.
	Visszagondolt a jellegtelen előszobára, amelyről lerítt: i nem a sajátjuk. Két festmény a falon. Az egyiken galambszürke ruhát viselő asszony. Keskeny száj, szorosan összezárt ajkak, őszesbarna haj. Az első Mrs. Restarick. Idősebbnek látszott a férjénél. A szemközti falon a másik kép a férjet ábrázolta. Jó portré mindkettő, Lansberger értette a dolgát.
	Gondolatai vissza-visszatértek a férjet ábrázoló festményre. Akkor, ott a házban nem látta olyan jól, mint később az Irodában…
Andrew Restarick és Claudia Reece-Holland. Több is leltet köztük puszta munkakapcsolatnál? Nem feltétlenül. Mr. Restarick – hosszú távollét után – nemrég tért vissza Angliába. Barátai, ismerősei nincsenek, de jócskán meggyűlt a baja a lányával. Eléggé természetesnek tűnhetett, ha újonnan alkalmazott titkárnőjétől kért tanácsot: hol találhatna Londonban szállást a lányának. Miss Holland pedig szívességből felajánlotta az általa bérelt lakást, hisz amúgy is bérlőtársat keresett. Harmadik lányt… A Mrs. Olivertől hallott kifejezés minduntalan ott motoszkált az agyában. Mintha mögöttes jelentéssel bírna, amit még nem tudott megfejteni.
Inasa, George lépett a szobába, diszkréten bezárva maga mögött az ajtót.
– Egy fiatal hölgy kíván beszélni önnel, uram. Aki a mi nap is itt járt.
A bejelentés nem illeszkedett Poirot gondolatmenetébe. Meglepetve pillantott George-ra.
– Aki kora reggel állított be?
– Nem, uram. Aki Sir Roderick Horsefielddel érkezett.
– Ó, valóban? – Poirot felhúzta szemöldökét. – Vezesse be!
Sonia nem várta meg, míg George bejelenti. Gyors, meglehetősen agresszív léptekkel beviharzott a szobába.
– Nagyon nehezen tudtam elszabadulni. Eljöttem, mer tudtára akartam adni: nem én vittem el azokat a papírokat! Nem loptam el semmit. Érti?
– Senki nem vádolja ilyesmivel. Foglaljon helyet, kisasszony!
– Nem akarok leülni. Nagyon kevés az időm. Csak azt akartam, hogy tudja: ez szemenszedett hazugság. Én becsütetes vagyok, és mindig csak azt teszem, amit mondanak.
– Értem. Ön tehát azt állítja: nem vitt el semmiféle iratot, levelet, illetve dokumentumot Sir Roderick Horsefiek házából. Igaz?
– Igen. Csak ezt akartam közölni magával. Ö bízik bennem! Tudja, hogy én sosem tennék ilyet.
– Nagyszerű! Tudomásul vettem a kijelentését.
– Képes megtalálni azokat a leveleket?
– Más megbízatásom is van, mindamellett Sir Roderick papírjai vissza fognak kerülni a helyükre.
– Nagyon aggódik. Van valami, amiről a jelenlétében nem beszéltem. Elveszít dolgokat. Furcsa, különös helyekre rakja holmiját, s nem emlékszik, hova tette. Ó, tudom! Maga engem gyanúsít, akár csak a többiek. Mert külföldi vagyok.
Amiért egy másik országból jöttem, már azt hiszik, titkos iratokat lopok, mint a maguk egyik hülye kémregényében. Én nem vagyok olyan!
– Aha! – szólt Poirot. – Jó tudni. Óhajt még valamit közölni velem?
– Miből gondolja? – lepődött meg a lány.
– Az ember sosem tudhatja – nézett rá ártatlan szemekkel a kis belga.
– Milyen megbízatásokat említett az előbb?
– Nem szeretném feltartani. Bizonyára ez a kimenőnapja.
– Igen. Hetente van egy szabadnapom, amikor azt csinálok, amit akarok. Feljöhetek Londonba. Elmehetek a British Museumba.
– Képtárakba…
– Igen.
– A National Gallerybe, megnézni a képeket. Egyik nap a Kensington Gardensbe, másikon a Kew Gardensbe.
A lány megmerevedett… Dühös, kérdő pillantást vetett Poirot-ra.
– Miért éppen a Kew Gardenst említi?
– Nagyon szép növények, ritka cserjék, fák nőnek ott. Nem szabad kihagynia! A belépődíj is olcsó. Megcsodálhatja a trópusi fákat, leülhet egy padra olvasgatni. – Lefegyverzőn mosolygott a lányra, és érdeklődve figyelte, miként nő benne a feszültség. – De nem szeretném feltartani, kisasszony. Esetleg meg szeretné látogatni egyik diplomata ismerősét.
– Mit akar ezzel mondani? – Sonia láthatóan nagyon ideges lett.
– Nincs rá különösebb okom. Ön mondta magát külföldinek, így nem lehetetlen, hogy barátai vannak a saját nagykövetségén.
– Valakitől hallotta ezeket! Megvádoltak engem! Az a bolond vénember, aki mindent elveszít. És nem is tud semmi fontosat! Nincsenek titkos iratai, dokumentumai. Soha nem is voltak!
– Biztosan meggondolta, amiket most mondott, kisasszony?
– Meg akar ijeszteni.
– Ugyan, miért? Nem pályázom én ilyen babérokra!
– Mrs. Restarick beszélhetett rólam. Nem szeret engem.
– Ő semmi ilyesmiről nem tett említést.
– Én sem szeretem őt. P a megbízhatatlan! Neki vannak titkai.
– Csaknem?
– De igen! Nagyon gyakran felutazik Londonba, és biztosan nem árulja el a férjének. Vagy azt hazudja, vásárolni megy. Mr. Restarickot nagyon leköti az üzlet. Eszébe sem jut megkérdezni, miért utazgat annyit a felesége. Többet van Londonban, mint otthon. És úgy tesz, mintha annyira odalenne a kertészkedésért.
– Nem tudja, kivel szokott találkozni?
– Honnan tudnám? Nem követem. Mr. Restarick nem gyanakszik, hisz a feleségének. Folyton az üzleten jár az esze. Ráadásul a lánya miatt is éppen eleget fő a feje.
– Ez valószínű. Mennyire ismeri a lányát?
– Alig találkozunk. Ha a véleményemre kíváncsi… nos, azt megmondhatom. Szerintem hibbant.
– Miből gondolja?
– Összevissza beszél. NemlétezQ dolgokat lát.
– Nemlétező dolgokat?
– Meg embereket. Néha szörnyen izgatott, máskor meg mintha transzban lenne. Beszélek hozzá, de nem is hallja. Keresztülnéz rajtam. Azt hiszem, bizonyos embereket legszívesebben holtan kívánna látni.
– Mrs. Restarickra gondol?
– És az apjára – tette hozzá Sonia.
– Mert meg akarják akadályozni a házasságát?
– Eltalálta. Igazuk is van, és ez felbőszíti Normát. Egy napon – folytatta a francia lány – még megöli magát, remélem, nem csinál ekkora őrültséget. De így szokott történni, ha az ember nagyon szerelmes. – Megrántotta a vállát. – Nos… mennem kell.
– Megmondana nekem még valamit? Mrs. Restarick parókát visel?
– Parókát? Honnan tudjam? – Eltűnődött egy pillanatra – Meglehet… igen. Az utóbbi időben ez a divat. Néha is használok. Zöldet! De most már mennem kell – ismételte izgatottabban, és sietve elhagyta a szobát. 
TIZENHATODIK FEJEZET
	– Ma sok dolgom van – jelentette ki Hercule Poirot másnap reggel, amint felállt a reggeliző asztaltól, csatlakozva Miss Lemonhoz. – További információkra van szükségem. Megszerezte a kért adatokat és eszközöket? Megbeszélte az időpontokat?
	– Természetesen – válaszolta a titkárnő, és egy aktatáskát nyomott munkaadója kezébe. Az csak egy pillantást vetett tartalmára és bólintott.
– Az ember mindig számíthat magára, Miss Lemon – dicsérte a nőt.
– Cest fantastique.
– Ó, Monsieur Poirot, nincs ebben semmi fantasztikus. Végrehajtottam az ön utasításait. Ez csak természetes.
– Ne higgye! A gázosnak, a villanyszerelőnek és a többi mesterembernek is adok utasításokat, s mikor hajtják végre őket? Ritkán, módfelett ritkán.
Kiment az előszobába.
– Az átmenetikabátomat, George! Azt hiszem, elég hűvös, őszies az idő.
Még egyszer bekukkantott titkárnőjéhez.
– Most jut eszembe; mi a véleménye a fiatal hölgyről, aki tegnap járt itt?
Miss Lemon éppen gépelni készült, így tömören csak ennyit mondott: „Idegen.”
– Semmi egyéb nem jut eszébe vele kapcsolatban?
Miss Lemon eltűnődött, aztán diplomatikusan megkerülte a kérdést.
– Nem áll módomban megítélni egyéb bizonytalanul még hozzátette: – Idegesnek látszott.
– Igen. Tudja, azzal gyanúsítják, hogy munkaadójától.
adottságait. – Azért 
	iratokat lopott a
– Micsoda? – hüledezett Miss Lemon. – Fontos dokumentumokat?
– Állítólag. Ám ugyanekkora a valószínűsége annak is, hogy el se 
	veszett semmi.
– Lám, lám… – ezzel Miss Lemon lezártnak tekintette az ügyet.
Szokásos sokatmondó pillantásával Poirot értésére adta, szeretné folytatni a
munkáját.
Hercule Poirot útja először a Borodene Mansionsbe vezetett. Az
egyenruhás portás melankolikus dalt fütyörészett a kapubejárónál. Poirot
feléje indult.
– Parancsol, uram? – szólította meg a férfi.
– Megmondaná, kérem, milyen szomorú esemény történt itt nemrég?
– Szomorú esemény? – a kifejezés meghökkentette a portást. –
Ilyesmiről nem hallottam.
– Egy hölgy ugrott vagy esetleg zuhant ki valamelyik felső emeletről.
Meghalt…
– Ó, az. Nem tudok róla semmit. Még csak egy hete dolgozom itt.
Hello, Joe!
A másik portás közeledett feléjük.
– Tudsz valamit arról a nőről, aki kiesett a hetedikről? Úgy egy
hónapja?
– Nem volt az olyan régen. Talán két hete? – igazította ki társát Joe,
az idősödő, lassú beszédű alkalmazott. – Ronda história.
– Azonnal meghalt? – érdeklődött Poirot.
– Igen.
– Hogy hívták? Meglehet: a rokonom volt – magyarázkodott Poirot.
Az apró hazugságok sosem okoztak neki különösebb lelkiismeret furdalást.
– Sajnálattal hallom, uram. Mrs. Charpentier-nek hívták.
– Régóta lakott itt?
– Nos, lássuk csak… Talán egy… másfél éve. – Bár lehet az már
kettő is. A hetedik emeleten, a 76. számú lakásban.
– Az a legfelső szint?
– Igen, uram.
Poirot nem kérdezősködhetett tovább olyan adatok felől, amikről –
mint rokonnak – tudnia illett.
– Nagy riadalmat keltett az eset? – kíváncsiskodott inkább. – Milyen
napszakban történt?
– Hajnali öt-hat óra körül. Egyszer csak zuhant… A korai időpont
ellenére azonnal csődület támadt. Tudja milyenek az emberek!
– Kijött a rendőrség is, gondolom.
– Hogyne, percek alatt ideértek. Meg a mentő és egy orvos. A
szokásos… – sorolta a portás olyan közönyös hangon, mintha naponta
zuhannának ki emberek a hetedik emeletről.
– Gondolom, a lakók is összeszaladtak.
– Á, nem sokan. A forgalom zajától a többség nem is hallhatott
semmit. Egyesek szerint ugyan sikoltott, de ez nem keltett különösebb
riadalmat. Csupán az utcai járókelők állták nyomban körül. Mások meg
látni akarták, mit néznek a többiek. Tudja, hogy van ez ilyenkor! Poirot bólintott.
– Egyedül élt – inkább állította, semmint kérdezte.
– Igen.
– Voltak barátai a bérlők közül?
Joe egyszerre vonogatta a vállát és csóválta a fejét.
– Lehettek … Az étteremben mindig egyedül üldögélt. Időnként
ismeretlenekkel vacsorázott. Nem, nem hiszem, hogy különösebben
barátkozott volna a lakókkal. Jobb lesz, ha Mr. McFarlane-től érdeklődik.
Ő a házmester – magyarázta Joe.
– Köszönöm a felvilágosítást.
– Az irodáját abban a lépcsőházban találja meg, uram. A földszinten.
Ki van írva a neve.
Poirot elindult a jelzett irányba. Kivette aktatáskájából a Miss
Lemontól kapott, Mr. McFarlane nevére szóló borítékot. Jóképű, értelmes
ember benyomását keltő, negyven év körüli férfit talált az irodában. A
kölcsönös üdvözlések után átvette Poirot-tól a levelet, kinyitotta, és
figyelmesen végigolvasta. Majd letette az asztalra, és látogatóját fürkészte.
-A tulajdonostól azt az utasítást kaptam, hogy minden felvilágosítást
adjak meg önnek Mrs. Louise Charpentier szomorú halálával kapcsolatban.
Nos, pontosan mire kíváncsi, Monsieur… – újra a levélbe pillantott –
Monsieur Poirot?
– Természetesen mindez köztünk marad – kezdett bele Poirot. – A
hölgy rokonai beszéltek a rendőrséggel és egy ügyvéddel, de a hallottak
nem elégítették ki őket. Engem bíztak meg, hogy utazzak Angliába, s
szerezzek meg minden fellelhető információt, még ha az bizalmas is.
– Rendelkezzék velem.
– Mióta lakott itt Mrs. Charpentier, s mi módon jutott lakáshoz?
– Egy pillanat … pontosan meg tudom mondani… két éve. A bérlet megüresedett, mert az előző lakó, Mrs. Wilder – aki
akkoriban a BBC-nek dolgozott – Kanadába költözött. Nagyon rendes
hölgy volt… nem tudom, mennyire ismerte az elhunytat. Biztosan csak
megemlítette neki, hogy felmondja a bérletet. Mrs. Charpentier-nek pedig
megtetszett a lakás.
– Nem voltak vele problémák?
– Nem… nem mondanám, uram – hangzott a kissé bizonytalan
válasz.
– Kérem, előttem nem kell szépítenie a dolgokat – biztatta Poirot. –
Zajos partik? Kissé… hogy is mondjam, túl vidám vendégjárás? Mr. McFarlane diszkréciója oldódni látszott.
– Esetenként panaszkodtak, elsősorban az idősebb lakók. Hercule Poirot jelentőségteljes mozdulatot tett a kezével.
– Igen, uram, időnként bizony jó mélyen a pohár fenekére nézett… s
elég látványosan.
– Kedvelte a … férfiakat is?
– Nem szívesen mondok róla ilyesmit.
– Hát persze, de azért…
– Ráadásul már nem is volt olyan fiatal.
– A külső megtévesztő lehet. Ön hány évesnek tartotta?
– Hát, erre nehéz pontos választ adni. Negyven… negyvenöt? Sokat
panaszkodott az egészsége miatt is.
– Igen, gondoltam.
– Túl sokat ivott. Aztán depressziós lett. Állandóan orvosokhoz
szaladgált, aztán meg nem hitte el, amit mondtak. A nők könnyen a fejükbe
veszik – főleg ebben a korban –, hogy rákosak. A rögeszméjévé vált. Az
orvos hiába állította az ellenkezőjét, nem hitt neki. A törvényszéki szakértő
vizsgálata szerint makkegészséges volt. Ó,
történeteket. Lassan-lassan minden
szerencsétlenekben, aztán egy szép napon…
– Igazán sajnálatos – jegyezte meg Poirot. – A lakók közt nem voltak
barátai?
– Amennyire én tudom, nem. Ilyen helyen ritkán szoktak barátságok
szövQdni. A bérlQk többsége dolgozni jár.
– Claudia Reece-Holland és Mrs. Charpentier ismerhették egymást?
– Miss Reece-Holland? Nem, nem hiszem. Esetleg alkalomszerűen naponta hallani felgyülemlik
hasonló szegény találkozhattak, netalán a liftben beszélgettek Közelebbi ismeretségben lettek volna?… Nem, ezt valószinűtlennek tartom. Tudja, más-más generáció… Úgy értem … – Mr. McFarlane kissé zavarba jött. Poirot nem
értette, mi oka lehet rá.
– Miss Holland egyik bérlőtársa, Miss Norma Restarick kapcsolatban
állt Mrs. Charpentier-vel.
– Valóban? Nem tudtam. P csupán néhány hete költözött ide.
Mindössze látásból ismerem. Rémült arcú fiatal hölgy… Nemrég fejezhette
be az iskolát. Tehetek még önért valamit, uram?
– Megnézhetném a lakást? Tudja, szeretnék megbízóimnak
részletesen beszámolni… – Poirot elhallgatott, nem részletezve, mire is
gondolt pontosan.
– Lássuk csak, Mr. Travers az új lakó. Egész napját a Cityben tölti.
Jöjjön uram, felkísérem.
Felmentek a hetedik emeletre. Ahogy Mr. McFarlane betette a
kulcsot a zárba – alig elkerülve Poirot lakkcipős lábát –, az egyik szám
leesett. Poirot fürgén félreugrott, majd felemelte a lepottyant számot, és
óvatosan visszahelyezte.
– Meglazult a kampó – konstatálta.
– Elnézését kérem, uram. Sajnos, egy idő után kiesnek. Nos, itt is
vagyunk.
Poirot belépett a nappalinak nevezett sivár, személytelen helyiségbe.
Erezett fa mintájú papír tapéta, szokványos, hétköznapi bútorok.
Mindössze a televízió és néhány könyv árulkodott az új lakóról.
– A lakásokat bútorozottan adjuk ki – magyarázta Mr. McFarlane. –
így a bérlőknek nem kell berendezésről gondoskodniuk, csak ha úgy
kívánják. Igyekszünk kielégíteni igényeiket.
– A dekoráció is mindenütt ilyen?
– Nem feltétlenül. Az emberek kedvelik ezt a nyersfa tapétát. Jó
háttér a képeikhez. Ami viszont eltérő, az az ajtóval szemközti fal. Tíz
széria falfestmény közül választhatnak – büszkélkedett Mr. McFarlane. –
Ez itt a japán sorozatból való. – Igazán művészi; nincs igazam? Van angol
kert, madár-, fa-, sőt bohóc-sorozatunk is. És egy igazán érdekes, absztrakt
-kockákat, vonalakat ábrázoló, rikító színű – poszter sorunk. Kiváló
reprodukció valamennyi. A bútor azonban mindenütt egyforma. Kétféle
színben áll a lakók rendelkezésére, de természetesen kiegészíthetik a
sajátjukkal. Bár nemigen szokták.
Legtöbbjük nem családos. Az a vándormadár típus. vagy elfoglalt
emberek, akik beérik szolid kényelemmel és az alapvető szolgáltatásokkal,
de különösebben nem érdekli őket a dekoráció. Rendszerint akad egy-két
barkácsolást kedvelő bérlőnk is, aminek mi – őszintén megvallva – nem
túlságosan örülünk.
Meglehetősen elkalandoztak eredeti témájuktól. Poirot az ablakhoz
sétált.
– Innen történt? – Hangját tapintatosan lehalkította.
– Igen. A bal oldali, erkélyes ablakból. Poirot a mélybe pillantott.
– Hét emelet… – tűnődött. – Hosszú út.
– Ahogy mondja. A halál azonnal beállt. Akár baleset is lehetett. A másik a fejét rázta.
– Nem mondhatja komolyan, Mr. McFarlane. Csakis szándékosan
történhetett.
– Az ember szívesebben veszi az egyszerűbb magyarázatot.
Boldogtalan asszony volt.
– Nagyon köszönöm a szíves tájékoztatását – udvariaskodott a
detektív, és búcsút vett a házmestertől. Egy tapodtat sem jutott előbbre a
nyomozásban. A kép sehogy sem akart összeállni. Van-e köze egyáltalán
Lousie Charpentier halálának az ő ügyéhez? – Louise, Louise … –
ismételgette magában. – Honnan ismerős ez a név? 
TIZENHETEDIK FEJEZET
	Neele főfelügyelő az íróasztala mögött ült hivatalos, előírásszerű pózban. Szertartásosan üdvözölte s hellyel kínálta a belépő Poirot-t. Modora tüstént megváltozott, amint a vendéget bekísérő fiatal tiszt távozott.
	– Mibe dugta már megint az orrát, maga titokzatoskodó, vén róka?
– Tudja azt nagyon jól.
– Ó, hogyne! Felhajtottam ugyan néhány apróságot, dinem hiszem, hogy attól a lyuktól túl sokat remélhetne.
– Hogy? Miféle lyukról beszél?
– Egérlyukról. Maga a, macska, s ott leselkedik előtte. Sőt! Véleményem szerint nincs is egér a lyukban. Bár néhány kétes üzleti tranzakciót biztosan elő tudnánk kaparni. Ismeri ezeket a pénzembereket! Mindig megbújik valami furmány a vállalkozásaik mögött. Ám a Joshua Restarick Ltd. jóhírű cég. Családi vállalat, legalábbis egykor annak számított. Simon Restaricknak nem született gyermeke, Andrew-nak pedig csak ez a lánya. Norma az anyja halála után idős nagynénjénél lakott iskolái befejezéséig. A nénike szívszélhűdésben halt meg, úgy hat hónappal ezelőtt. Kissé hibbant volt szegényke. Valami ártalmatlan vallási szektához tartozott. 
	Simon Restarickról meg lehetett volna mintázni a tipikus angol üzletember szobrát. A középosztályból nősült.
– És Andrew?
– Andrew, úgy hírlik, csavargónak született. Semmit sem találtam, amit esetleg a számlájára írhatnék. Nem tudott a fenekén megülni. Beutazta Dél-Afrikát, Dél-Amerikát, a fél világot. A bátyja több ízben rá akarta beszélni a hazatérésre, ám ő nem állt kötélnek. Utálta Londont. Vagy… esetleg az üzleti életet? Pedig minden jel szerint ő örökölte a Restarickok pénzszerzési hajlamát. Bányák, érclelőhelyek után kajtatott. Sosem volt elefántvadász, archeológus vagy más hasonló ingyenélő. Őt csakis az üzlet érdekelte, s mindig bejöttek a számításai.
– Eszerint, a maga módján ő is konvencionális?
– Ahogy mondja. Sejtelmem sincs, végül is mi késztette a hazatérésre. A bátyja halála…? Netalán az új feleség…? Csinos nő… és jóval fiatalabb. Átmenetileg az öreg Sir Roderick Horsefield házában laknak. Nos, kielégítettem az Információ-éhségét? Vagy mindezt már tudta?
– A zömét – felelte Poirot. – Nem hallott a családban öröklött elmebajról?
– Nem tudok róla. Eltekintve az öreg nagynéni vallásos buzgóságától. Ám ez vénkisasszonyoknál aligha szokatlan.
– Eszerint a dolog lényege: a pénz – vonta le a következtetést Poirot.
– Ráadásul tisztességesen szerzett pénz – erősítette meg Neele főfelügyelő. – Jó részét – ne feledje – Andrew Restarick szerezte délafrikai koncessziókból, bányákból, lelőhelyekből. Ha ezeket feltárják és értékesítik, hatalmas vagyonra tesz szert.
– Ki az örökös?
– Az a végrendelettől függ. Tudomásom szerint a felesége és lánya a két várományos.
– Ha így fest a dolog, tehát egy napon mindkettőnek tekintélyes summa üti a markát.
– Meghiszem azt! S amit még nem is említettem: jónéhány vállalat, cég is az ölükbe pottyan.
– Más nővel nincs viszonya?
– Ezen a szálon semmire sem jutottam. Nem is tartom valószínűnek. Most nősült.
– Egy fiatalember könnyen utánajárhat Restarick pénzügyi helyzetének? – kérdezte elgondolkodva Poirot.
– Hogy feleségül vegye a lányát? Minden bizonnyal, hacsak a lány nem áll gyámság alatt. Persze az apja, ha akarja, később is kitagadhatja az örökségből.
Poirot a kezében tartott listájára pillantott.
– Mit tud a Wedderburn Galleryről?
– Erre hogyan jött rá? Az egyik vevőtől hallott a hamisításról?
– Hamisítványokkal kereskednek?
– Az emberek általában nem kereskednek ilyesmivel – csóválta rosszallóan a fejét a főfelügyelő. – Az eset meglehetősen zavaros, s még inkább kellemetlen. Egy texasi milliómos óriási összegért festményeket vásárolt tőlük. Egy Van Goghot és egy Renoirt. Ez utóbbinál valami nem stimmelt. A hamisításra azonban nem találtak bizonyítékot. A felkért szakértők – szokás szerint – egymásnak ellentmondó véleményre jutottak. A képtár felajánlotta a festmény visszavásárlását: A milliomos mégis inkább megtartotta magának. Az egyik legdivatosabb képszakértő ugyanis szavatolta a kép eredetiségét. A képtárra persze rossz fényt vetett ez a hercehurca.
Poirot újfent a listájával „konzultált”.
– És David Baker? Megtudott róla valamit?
– Egy ismert galeri tagja. Csavarognak, duhajkodnak a mulatókban, összetörik a berendezést. Kábítószeres… bíbor szív, heroin, kokain… A lányok imádják. A meg nem érteti zseni típusa. Folyton keserves életén siránkozik. Ö az, akinek nem méltányolják a művészetét, pedig micsoda istenáldotta tehetség! Ha engem kérdez, a képein nincs más, csak a jó öreg szex.
– Mit tud Mr. Reece-Hollandról, a képviselőről?
– Sikeres politikus, kiváló szónoki képességekkel. Előfordult egy-két gyanús üzleti ügye a Cityben, ám ügyesen kisiklott belőlük. Minden hájjal megkent fickó. Meglehetősen kétes eszközökkel szerzett tekintélyes vagyont magának.
– Sir Roderick Horsefield? – E név szerepelt Poirot listájának végén.
– Rendes öregúr, csak már kissé szenilis. Maga mindenbe beleüti az orrát, Poirot? Hát, ami azt illeti, ez a memoár-őrület okoz némi fejfájást a különleges ügyosztálynak. Sosem tudni, milyen indiszkrét dolgot kotyognak ki a „szerzők”. Az öregfiúk – a szolgálattól, de máshonnan is – mind azon Versenyeznek, melyik tud több kompromittáló badarságot kifecsegni a másikról.
Poirot fáradtan sóhajtott.
– Nem sokra ment velem? – vágott bánatos képet a főfelügyelő.
– Számomra öröm, hogy lassacskán összeszedegetett értesüléseimet hivatalosan is megerősítette. Az igazat megvallva, Valóban nem sok újat tudott mondani. Mi a véleménye arról, ha egy fiatal, vonzó nő parókát visel? – szegezte váratlanul a kérdést a főfelügyelőnek.
– Mi különös lenne ebben? – csodálkozott Neele. Majd kissé feszengve hozzátette: – A feleségem is mindig parókában utazik. Sok kellemetlenséget megspórol vele.
– Bocsásson meg – szabadkozott Poirot.
A főfelügyelőnek még eszébe jutott valami: – Tudta használni az információimat abban az öngyilkossági ügyben?
– Igen, köszönöm – bólogatott a belga.
– Mit akartam még mondani? Várjon csak… Reece-Hollandról, a képviselőről kérdezett. Mulatós fickó ő is, a maga módján, mint az szegény… – megakadt. Á, igen, ez az! Egykor Louise Charpentier a szeretője volt, de nem tartott sokáig. Néhányszor látták őket együtt kétes hírű szórakozóhelyeken. Ám arra nagyon vigyáztak, nehogy a lapok megszellőztessék az ügyet. Lehet ennek köze a maga esetéhez?
– Nem valószínű – kételkedett Poirot.
Búcsút véve a felügyelőtől azonban folytatta magában a meditálást: – Habár ez is lehet egy láncszem. Megmagyarázná Mr. McFarlane kínos zavarát. Gyenge, nagyon gyenge szál. Talán nincs is jelentősége. Miért lenne? … Bár…? Túl sokat tudok – mérgelődött magában. – Mindenről és mindenkiről összeszedegettem ezt-azt, de a kép csak nem akar összeállni. Megelégednék negyedennyi ténnyel, ha megtalálnám a sémát. ,.Királyságomat egy sémáért!” – szaladt kin száján.
– Parancsol, uram? – a liftesfiú furcsán bámult rá.
– Semmi, semmi – szabadkozott a kis belga. 
TIZENNYOLCADIK FEJEZET
	Poirot megtorpant a Wedderbum Galéria bejáratánál. Különös alkotás keltette fel az érdeklődését. Három, agresszív tekintetű, hosszan elnyújtott testű tehén legelészett egy hatalmas, agyoncifrázott szélmalom árnyékában. És az egész elképesztő lila színben pompázott.
	– Izgalmas, nemde? – kérdezte egy halk, búgó hang.
Középkorú férfi mosolygott rá, kivillantva hófehér fogsorát.
– Csupa frissesség – áradozott fehér, párnás kezével hadonászva Mr.  Boscombe, a képtár tulajdonosa. – Kitűnően sikerült ez a kiállítás. A múlt héten zártuk. Claude Raphael tárlata tegnapelőtt nyílt. Tehetséges festő. 
	– Ah! – a kis belgának mindössze ennyit sikerült kipréselnie magából, miközben a szürke bársony függönyt félrehajtva a képkereskedő hosszú helyiségbe vezette.
	A detektív néhány óvatos megjegyzést tett a képekre. A pufók emberke szakavatottan magyarázott. Szempillantás alatt kiderült, hogy Mr. Boscombe nem az az ember, akit csak úgy át lehet ejteni. Láthatóan nagy tapasztalattal rendelkezett az értékesítés művészetében. A festmények első ránézésre szokatlannak tűntek, de miután megnézte valamennyit, már Poirot sem találta olyan borzasztónak őket. Az egyik előtt hosszasan elidőztek. Egy aszimmetrikus, narancssárga gyémánton két emberi szem csüngött.
	– Miss Frances Cary önöknél dolgozik, nemde? – tért jövetele céljára a detektív.
– Igen. Roppant ügyes lány. Nemrég érkezett vissza Portugáliából. Ott rendezett bemutatót a képeinkből. Nagyon sikeres. Ö maga is jól bánik az ecsettel, az üzlethez azonban okkal jobban ért. S ezt ő is belátta. – Mint menedzser?
– Pontosan. Bátorítja a tehetségeket, s engem is rávesz a képeik kiállítására. Tavaly tavasszal egy fiatal művészcsoportot patronált. Egészen sikeresnek bizonyultak. Még a sajtó is említést tett róluk. Igen, mindig vannak pártfogoltjai.
– Én, fájlalom, de nem értek a modem festészethez – sajnálkozott Poirot. – Az ízlésem esetleg ódivatú, de néhány mai fiatal… vraiment18 …?
– Ó! – Mr. Boscombe elnézően mosolygott. – Ne a külsejük után ítélje meg őket! Szakáll, farmer, bársony és hosszú haj. Csupán múló divat.
– Valami David, sajnos elfelejtettem a vezetéknevét. Nem Miss Cary 18hogy is mondjam?
	jelenlegi pártfogoltja?
– Nem Peter Cardiffre gondol? Pillanatnyilag őt futtatja. Én ugyan
nem látok benne annyi fantáziát, mint Frances. Nem igazán avantgárdé…
esetenként kimondottan konvencionális. Tisztára… Burne Jones. Bár, az
ember sosem tudhatja… Miss Cary időnként a modellje is.
– David Baker… így hívják – Poirot nem hagyta eltéríteni magát.
– Nem rossz – mondta Mr. Boscombe minden lelkesedés nélkül. –
Az eredetiséget hiányolom belőle. Ahhoz a csoporthoz tartozik, akikről az
előbb beszéltem. Ügyes kezű, de… – Mr. Boscombe folytatta volna még
művészei jellemzését, de Poirot-nak ennyi is elég volt, elbúcsúzott és
hazament.
Miss Lemon aláírandó
karosszékébe telepedett, és
felberregett a telefon.
– Mrs. Oliver, uram – jelentette George Poirot keze ügyébe helyezve
a készüléket.
Poirot vonakodva vette át. Nem akart Mrs. Oliverrel társalogni.
Érezte, rábeszélné valamire, amihez most semmi kedve.
– Mr. Poirot?
– C’ est moi.19
– Mit csinál?
– Ülök a székemben… gondolkodom.
– Ez minden? De meg kell keresnie azt a lányt! Biztosan elrabolták!
– Meglehet – hangzott a lakonikus válasz. – Levelet kaptam az
apjától. Arra kér, látogassam meg s számoljak be: jutottam-e eredményre.
– És… jutott?
– Pillanatnyilag semmire – ismerte el Poirot kelletlenül.
– Mr. Poirot… igazán erőt vehetne már magán!
– Maga is!
– Én?
– Ne molesztáljon!
– Oda kellene mennie, ahol engem megtámadtak!
– Hogy engem is fejbe kólintsanak?
– Egyszerűen nem értem – háborgott Mrs. Oliver. – Megtalálom
magának azt a lányt, kezébe adom a rejtély kulcsát…
– Tudom, tudom. 19 Én vagyok.
levelekkel fogadta. Ebéd után kedvenc éppen a kávéját készült meginni, mikor 
	– Mi van azzal a nővel, aki kiugrott az ablakból?
– Érdeklődtem.
– És?
– Semmi. A szokásos történet. Fiatalkorukban vonzók, rengeteg a kalandjuk, szenvedélyesek… Aztán megöregszenek, elvesztik vonzerejüket … a boldogság, szépség elmúlik, s elkezdenek inni. Bemagyaráznak maguknak mindenféle betegséget, végül … a magány, a kétségbeesés elől az öngyilkosságba menekülnek.
– Azt mondta: fontos a halála… hogy ez a rejtély kulcsa.
– Annak kéne lennie.
– Nahát, maga! – Mrs. Oliver minden további kommentár nélkül lecsapta a telefont. 
	Poirot – már amennyire tudott – hátradőlt az egyenes hátú székben, és gondolkodni próbált. Hangosan beszélt, így Igyekezett gondolatait. Három filozofikus kérdést tett fel magának.
	– Mit tudok? Miben reménykedhetem? Mi a teendő? Bizonytalannak érezte magát.
– Talán tényleg túlságosan öreg vagyok – tagolta a 
	bánatosan. – Mit tudok?
– Sokat! – válaszolt habozás nélkül, s félretette a kérdést. – Miben
reménykedhetem? – Csupán saját kiváló agyában bízhatott, amelyben
előbb-utóbb vélhetőleg megszületik a megoldás. – Mi a teendő? – Ezt
tisztán látta. Fel kell keresnie Mr. Andrew Restarickot, aki nyilvánvalóan
nagyon aggódik a lányáért, és őt, Poirot-t hibáztatja, amiért még mindig
nem került elő. Megértette, sőt sajnálta is. Ellenben még a gondolatától is
irtózott, hogy ilyen kedvezőtlen színben kell mutatkoznia előtte. Egyetlen
dolgot tehet: felhív egy bizonyos számot, s kérdezősködik a
fejleményekről.
Előtte azonban végig kell gondolnia az előbb válaszolatlanul hagyott
kérdést: mit tud?
Megtudta, hogy a Wedderburn képtár valószínűleg zavaros ügyekbe
bonyolódott. Bár még nem lépték túl a törvényes kereteket, bármikor
kiderülhet, hogy hamis festményekkel kereskednek.
Maga előtt látta Mr. Boscombe párnás kezét, villogó fogsorát, s úgy
döntött: nem szimpatizál vele. Az a fajta férfi, aki a zavarosban halászik,
ugyanakkor ő maga nagyon ügyesen meghúzódik a háttérben. Aztán ott van David Baker, a Pávakakas. Mit tud róla? Találkozott, rendezni 
	szavakat beszélgetett vele. Az az alak pénzért mindenre képes. Akár házasságra is, ha hasznot húzhat belőle. Minden bizonnyal megvásárolható. Andrew Restaricknak szintén ez lehet a véleménye.
	Most Andrew Restarickot vette fontolóra. Nem is a férfit magát, hanem inkább a róla készített portrét. Felidézte a jellegzetes arcvonásokat, a magabiztos fellépést. Aztán eszébe jutott az első Mrs. Restarick. A keserű ránc a szája sarkában… Talán még egyszer ellátogat Crosshedgesbe, alaposan megnézni azt a képet. Hátha utána világosabban látna. Talán Normát is jobban megértené. Norma… nem, most nem szabad Normára gondolnia.
	Figyelmét Mary Restarickra összpontosította, aki – Sonia szerint -a szeretőjéhez utazgat Londonba. Poirot valószínűbbnek tartotta, hogy ingatlanok után szaladgál.
esetleg lakberendezéseket  Luxuslakásokat,
vásárol. Szereti
nagyváros kínál.
házakat néz Mayfairben, azt a fényűzést, amit egy 
	Pénz… úgy tűnt, minden szál ebbe az irányba tart. Még nem tudta hogyan, de érezte, hogy ennek az ügynek a tömérdek pénz a mozgatórugója. Ez vezérli a szereplőket. 
	Semmi nem támasztotta alá feltevését, miszerint Mrs. Charpentier halálát Norma okozta volna. Nem talált sem indítékot, sem bizonyítékot. Mégsem lehet véletlen… Haláleset éppen ott, ahol Norma is lakik.
	Újfent fontolóra vette Mary Restarick rejtélyes betegségét. Átlátszó mérgezési história, s a méregkeverő csakis az egyik családtag lehetett. Vajon nem Mary Restarick mérgezte önmagát? Netán a férj, esetleg Sonia? Vagy mégis Norma a tettes? Poirot kénytelen volt belátni: logikusan csakis Norma jöhet számításba. – Eh bien20, a logikámmal mehetek a sóhivatalba.
Szomorúan sóhajtva felállt. Andrew Restarickkal kellett találkoznia. 
TIZENKILENCEDIK FEJEZET
	Klaudia Reece-Holland helyett egy középkorú nő fogadta, és vezette be Andrew Restarickhoz.
– Nos? – kérdezte az üzletember türelmetlenül sietve elélt. – Mit tud a lányomról?
– Még semmit – Poirot bűnbánóan tárta szét a karját. 20 Nos
	– De hát, ember… Nem tűnhetett el, mint szürke szamár a ködben! Azt ígérte, mindent elkövet. Nem számít, mibe kerül… Nem bírom már idegekkel…
	Vibrált az izgalomtól. Lefogyott. Nyúzott arca, vörös szemei álmatlan éjszakákról árulkodtak.
– Talán elvesztette az emlékezetét, vagy… vagy esetleg megbetegedett… netalán…
Poirot megértette, mit akar a befejezetlenül hagyott mondat jelenteni. Restaricknak már az is megfordult a fejében, hogy a lánya meghalt.
Poirot leült az íróasztal túlsó oldalán levő székbe.
– Higgye el, teljes mértékben osztom az aggodalmát. Éppen ezért kérem újra: forduljon a rendőrséghez. Sokkal gyorsabban jutnak eredményre, mint én.
– Nem! – A szó szinte kirobbant Restarickból.
– Nagy apparátussal dolgoznak. Ez nem egyszerűen pénzkérdés. Csupán anyagiakkal nem lehet olyan eredményeket elérni, mint amire egy hatékony szervezet képes.
– Nem tud meggyőzni. Norma az én lányom. Az egyetlen gyermekem.
– Még egyszer felteszem a kérdést: mindent elmondott a lányával kapcsolatban?
– Mi mást mondhatnék még?
– Ezt ne tőlem kérdezze! Nem történt vele semmilyen incidens a múltban?
– Nem értem, mire gondol.
– Esetleg elmebetegség?
– Arra gondol, hogy…
– Honnan tudhatnám?
– És én honnan tudnám? – kérdezte mélységes keserűseggel a hangjában Restarick. – Mit tudok én róla, annyi év után! Grace megkeseredett asszony volt, aki nem tudott megbocsátani, felejteni. Néha úgy érzem, óriási hibát követtem el, mikor Norma nevelését ráhagytam.
Felpattant, nyughatatlan léptekkel rótta a szobát.
– Persze tudom, nem kellett volna elhagynom a feleségemet. Akkor magamnak arra hivatkoztam, hogy Grace nagyszerű jellem, minden szempontból tökéletes, odaadó anyját gyereknek. De valóban az volt? Abban az időben írott leveleiből kiérződött a harag, a bosszúvágy. Nos, ez talán termeszek is. És én oly sok éven át távol voltam! Haza kellett volna jönnöm Normához, megnézni, hogyan boldogul. Igen, bevallom, lelkiismeret furdalás gyötör. Ám most már késő mentegetőznöm.
Mikor újra találkoztunk, feltűnt, milyen neurotikus, kiegyensúlyozatlan. Azt reméltem, Maryben társra, barátnőre talál. Be kellett látnom: nem egészen normális. Úgy gondoltam, jobb lesz, ha munkát vállal Londonban, s csak a hétvégeken jár haza. Így a napjait nem kell a feleségemmel töltenie. Azt hiszem, kegyetlenül elfuseráltam ezt a dolgot. De hol lehet, Mr. Poirot? Hol? Talán elvesztette az emlékezetét?
– Igen, ez is megtörténhetett – mondta Poirot. – Az ő állapotában még az sem elképzelhetetlen, hogy az utcákon kóborol, azt sem tudva: kicsoda. Érhette baleset is. Bár ez valószínűtlen. Utánanéztem a kórházakban.
– És ha… meghalt?
– Biztosithatom: ha halott lenne, már megtaláltuk volna. Nyugodjon meg, kérem. Nézze, lehetnek olyan ismerősei – Londonban vagy vidéken
–, akikről nem beszélt önnek. Időbe telik, míg mindennek utánajárunk. Esetleg – és erre fel kell készülnie – egy barátjánál van.
– David Bakernél?
– Nála nincs. Legelőször ennek jártam utána – közölte szárazon Poirot.
– Honnan is ismerhetném a barátait! – sóhajtott Restarick. – Ha megtalálom, illetve amikor megtalálom… elvinni innen.
– Honnan?
– El ebből az országból. Nyomorultul érzem magam attól a perctől fogva, hogy betettem ide a lábam. Mindig gyűlöltem az . üzleti életet. A mindennapos hivatali robotot, a véget nem érő tárgyalásokat. Az én életem az utazás. Egyik helyről a másikra vándorolni, vad, nehezen megközelíthető vidékeket Bejárni. Bárcsak sosem jöttem volna vissza! Magammal viszem Normát. Igen…ezt fogom tenni! Csak megtaláljam! Már puhatolóztam, kinek adhatnám el a vállalkozást. Kimondottan előnyös feltételekkel megszabadulhatnék az egész hóbelevanctól. Fognám a pénzem, s szépen visszamennék abba az országba, ahol szerettem élni, ahol boldog voltam.
– Aha! És mit szól mindehhez a felesége? – Mary? Ö megszokta azt az életet. Ott nőtt fel.
– A gazdag nőknek London igen vonzó város.
– Az én szememmel látja a dolgokat.
Megszólalt a telefon az íróasztalon.
– Igen? Manchester? Halló, Claudia! Beszéljen hangosabban… nagyon rossz a vonal! Beleegyeztek?… Ó, helyes… Apróság, nem a maga hibája… Az esti vonattal jöjjön vissza! Holnap mindent megbeszélünk.
– Rátermett, tehetséges lány – jegyezte meg, miután letette a hallgatót.
– Miss Reece-Holland?
– Igen. Rendkívül értelmes. Egy csomó terhet levesz a vállamról. Teljes felhatalmazást adtam neki ebben a manchesteri ügyben. Most nem tudtam volna erre koncentrálni. S kitűnően megoldotta. A férfiakkal is felvehetne a versenyt üzleti ügyekben.
Poirot-ra pillantott, hirtelen visszazökkenve a jelenbe.
– Elnézést, Mr. Poirot, azt hiszem, elkalandoztam a témától. Nincs szüksége több pénzre?
– Nincs, uram. ígérem, megteszek minden tőlem telhetőt, s megtalálom a lányát, épen, egészségesen.
Mikor leért az utcára, felpillantott az épületre.
– Egy kérdésre határozott választ kaptam. 
HUSZADIK FEJEZET
	Poirot feltekintett a méltóságteljes, György-korabeli ház homlokzatára. Az utca csendjét, nyugalmát nem háborgatták a gyors fejlődésnek induló vidéki városka zajai.
	A réz kopogtató fényesen csillogott az ajtón. Megnyom! a a mellette levő csengő gombját, mire az ajtó azonnal kinyílt. A küszöbön magas, előkelő megjelenésű, energikus asszony állt. Ősz haját hátrafésülve viselte.
	– Mr. Poirot? Ön igazán pontos. Jöjjön be, kérem.
– Miss Battersby?
– Természetesen. 
	Poirot belépett az előszobába. Miss Battersby a látogató kalapját a fogasra tette, és bevezette egy meghitt, kertre néző kis szobába. Hellyel kínálta vendégét, majd várakozó testtartásban maga is leült. Nem olyan nőnek látszott, aki idejét udvariaskodó társalgásokra fecsérli.
	– Ön ugyebár a leánynevelő intézet egykori igazgatónője?
– Igen, egy éve mentem nyugdíjba. Hajói értettem, régi tanítványom, Norma Restarick érdekli. 
	– Így igaz.
– Hallottam már önről, Mr. Poirot. Éppen ezért fel kell tennem néhány kérdést, mielőtt folytatnánk. Alkalmazni kívánja Norma Restarickot?
– Nem áll szándékomban.
– Semmilyen ajánlólevelet nem hozott a rokonaitól?
– Nem. Rögtön megmagyarázok mindent.
– Köszönöm.
-A megbízóm Miss Restarick édesapja.
– Ó! Ha jól tudom, hosszú távollét után nemrég tért vissza Angliába.
– Valóban.
– Ön tőle sem hozott ajánlólevelet.
– Nem kértem. 
	Miss Battersby kérdő tekintettel nézett vendégére.
– Minden bizonnyal el akart volna jönni velem – magyarázta a detektív. – Akkor pedig nem tehetnék fel olyan kérdéseket, amelyek neki esetleg fájdalmat okoznának. Éppen elég a maga baja.
– Csak nem Normával történt valami?
– Remélem, nem … Emlékszik a lányra, Miss Battersby?
– Minden tanítványomra emlékszem, jó a memóriám. Különben is, Meadowfield nem nagy iskola. Kétszáz lánynál sosincs több.
– Miért vonult nyugdíjba, Miss Battersby?
– Nézze, Mr. Poirot, ennek aligha lehet bármi köze az ön ügyéhez.
– Igaz. Csupán természetes kíváncsiságom vezérelt.
– Hetven éves vagyok. Ez, gondolom, elégséges indok.
– Nem. Az ön esetében ez kevés. Hiszen tele van életerővel, energiával. Még akár évekig folytathatná munkáját.
– Változnak az idők, Mr. Poirot. És az ember esetenként nem szimpatizál ezekkel a változásokkal. Az igazat megvallva, mind kevesebb és kevesebb türelmem volt a szülőkhöz. Lányaikkal kapcsolatos céljaik rövidlátóak és – őszintén szólva – ostobák.
Miss Battersby – amint azt Poirot is tudta róla – kiváló matematikus hírében állott.
– Ám ne higgye, hogy semmittevéssel töltöm az időm! Jelenleg sokkal inkább egyéniségemhez illő munkát végzek. Végzős diákokat készítek fel a vizsgáikra. És most, kérem árulja el, miért érdeklődik Norma Restarick.után?
– Az az igazság, hogy eltűnt.
Miss Battersbyt ez a kijelentés nem zökkentette ki a nyugalmából.
– Valóban? Az eltűnt kifejezésen nyilvánvalóan azt érti, hogy szülei tudta és beleegyezése nélkül ment el valahová Illetve, mivel az édesanyja meghalt, édesapja tudtán kívül. Ez a mai időkben aligha minősíthető szokatlan esetnek Mr. Poirot. Mr. Restarick bejelentette a rendőrségen?
– Nem ettől mereven elzárkózott.
– Biztos lehet benne, nekem sejtelmem sincs, hol lehet a lány. Semmit sem hallottam róla, mióta Meadowfieldből eltávozott. Attól tartok, hasztalanul fáradt hozzám.
– Nem is emiatt kerestem fel. Arra lennék kíváncsi, milyen lány Norma… Nem a külső megjelenésére gondolok, hanem a személyiségére jellemvonásaira.
– Norma az Értelmi képességei elégedettek voltunk.
– Nem volt neurotikus?
Miss Battersby mérlegelte a kérdést. Majd lassan megszólalt: – Nem, nem mondhatnám. Legfeljebb annyira, amennyi re azt családi körülményei indokolttá is tették.
– A beteg édesanyjára gondol?
– Igen. Feldúlt otthonból került hozzánk. Az apja – aki azt hiszem, nagyon szeretett – váratlanul elhagyta őket egy másik asszonyért. Ez természetesen rettenetesen megviselte az anyját is, aki vélhetően nap mint nap szerencsétlen sorsán kesergett.
– Minden bizonnyal közelebb jutnánk az igazsághoz, ha elmondaná, milyen asszonynak tartotta a néhai Mrs. Restarickot.
– A személyes véleményemre kíváncsi?
– Ha nem veszi zokon?
– Ugyan. Szívesen válaszolok a kérdésére. A családi körülmények meglehetősen fontosak egy lány életében. Miniig figyelmesen tanulmányoztam a családi hátteret, már amennyire a hozzám eljutott szűkös információk alapján meglehettem. Bárcsak azt mondhatnám: Mrs. Restarick derék, becsületes asszony volt. Sajnos, nem ez az igazság. Képmutató, rosszindulatú s különösen ostoba nőszemélyt ismertem meg benne.
iskolában teljesen normális, hétköznapi lány volt. nem emelték az elsők közé, de teljesítményével
– Nahát! – szúrta közbe Poirot elégedetten.
– Ezenkívül – hogy így fejezzem ki magam – egy maiadé imaginaire21. Az a típus, aki eltúlozza a nyavalyáit, minduntalan orvoshoz szaladgál. Szerencsétlen családi indíttatás egy lány számára, különösen, ha még ő maga is kiforratlan személyiség. Normának nem voltak kialakult intellektuális ambíciói, nem bízott önmagában, aligha számíthatott fényes karrierre. Valami nem túl megerőltető állás, majd házasság, gyerekek… mindössze ennyit lehetett várni tőle.
– Elnézést a kérdésért: sosem tapasztalta rajta az elmebetegség tüneteit?
– Elmebetegség? – csodálkozott Miss Battersby. – Badarság!
– És neurózist?
– A legtöbb lány neurotikus, kivált a serdülőkorban. Ilyenkor még mindegyik éretlen, segítségre szorul, különösen a szerelem terén. Még képtelenek kiválasztani a megfelelő partnert, s leginkább olyan alakokhoz vonzódnak, akik bajba sodorják őket. Úgy tűnik, korunkban igazán kevés az erős jellemű szülő, aki meg tudja óvni lányát az efféle veszélyektől. Ilyenkor aztán a lányok szenvednek, hisztériáznak. Rosszabb esetben meggondolatlanul férjhez mennek, aminek rövid időn belül válás a vége.
– Ön szerint tehát Norma esetében az elmebetegség kizárt? – makacskodott Poirot.
– Érzékeny, de teljesen normális lány. Elmebeteg? Ahogy az előbb is mondtam: badarság! Minden bizonnyal megszökött egy fiatalemberrel, akihez férjhez akar menni. Nincs u ennél normálisabb dolog a világon. 
HUSZONEGYEDIK FEJEZET
	Poirot, kezeit a nagy, szögletes karosszék karfáján nyugtatva, üres szemekkel meredt a kandallóra. Mellette, a kis asztalon takaros rendben iratok sorakoztak. Mr. Goby jelentései; a barátjától, Neele főfelügyelőtől kapott információk; s néhány különálló lap, melynek címoldalára fölírták: „Pletyka, szóbeszéd, mendemonda.”
	Pillanatnyilag nem volt szüksége e áttanulmányozta már valamennyit. Most rendszerezze agyában mindazt, amit megtudott. Azon tűnődött, milyen szempontból közelítse meg az ügyet. Nem számított az intuíciók hívének,21képzelt beteg.
	jegyzetekre. Gondosan azon fáradozott, hogy de voltakmegérzései. Ám ilyenkor is azt az eseményt kutatta, ami kiválthatta őket. Az indíték a lényeges, amit gyakran logikai úton kell kikövetkeztetni. 
	Mi az érzése ezzel az üggyel kapcsolatban? Mik a jellegzetességei? Mik a lényeges, alapvető mozzanatai?
Legelőször is a pénz. így vagy úgy, de feltétlenül a pénz… Egyre erősebben érezte a gonoszt. Ismerte, találkozott már vele. A baj csak az, hogy jelen esetben még mindig nem látja pontosan, hol rejtőzik. Tett már bizonyos lépéseket a legyőzésére. Valami történni fog, valami készülődik… Valaki valahol veszélyben forog.
Sajnos, a feltevései nem egyértelműek. Nézőpont kérdése, és a dolgok máris más értelmet nyernek. Ha a feltételezett személy valóban veszélyben van … de miért lenne? Mi lehet az indíték? Áttért a szereplőkre.
Először is: Andrew Restarick. Rengeteg információ gyűlt már össze róla. Nyughatatlan ember. Nem tart ki sokáig egyetlen hely, egyetlen cél mellett sem. Mindenütt jó a híre, aligha ehet hitvány, szélhámos, senkiházi alak. Talán nem annyira szilárd jellem, ingatag, befolyásolható…?
Poirot elégedetlenül ráncolta homlokát. Ez a kép valahogy nem illik ahhoz az Andrew Restarickhoz, akivel találkozott. Aligha lehet gyenge karakter. A kiugró áll, a komoly tekintet, I magabiztos fellépés, mind-mind az ellenkezőjéről tanúskodnak. S kétségtelenül sikeres üzletember. Itthon is jól végezte munkáját, Dél-Afrikában, Dél-Amerikában pedig óriási üzleteket kötött. Megsokszorozta a vagyonát. Gazdag emberként tért haza, nem csalódottan. Hogyan lehetne akkor gyenge jellem? Esetleg a nőügyeiben? Melléfogott a házasságával, nem a hozzáillő asszonyt vette feleségül…? Talán a családja beszélte rá? És egyszer találkozott a másik asszonnyal. Csak azzal az eggyel? Netán többel is? Annyi év után ezt már lehetetlen lenne kideríteni. Minden bizonnyal nem az a férfi, aki fűvelfával csalja a feleségét. Rendezett családi életet élt, s mindenki azt mondja: nagyon szerette a kislányt. Erre összeáll egy nővel, aki miatt elhagyja otthonát, hazáját. Igazi, nagy szerelem lehetett.
Adódtak ehhez egyéb okok is? A nem-szeretem hivatali munka, a City, a mindennapi taposómalom? Feltehetően. Beleillett a képbe. Magának való, visszafogott ember lehet. Mindenki jóban volt vele itthon és külföldön, igazi barátra mégsem lelt. Persze állandóan egyik helyről a másikra vándorolt. Újabb és újabb merész vállalkozásba fogott, de miután sikerre vitte, elege lett belőle s továbbállt. Igazi nomád!
Csakhogy ez még mindig nincs összhangban azzal a képpel, amit Poirot alakított ki magában a férfiról. Egy kép? A kifejezés eszébe juttatta a Restarick irodájában látott festményt, A portré ugyanarról a férfiról készült tizenöt évvel ezelőtt. Mennyire változtatta meg ez a másfél évtized Restarickoll Meglepően kevéssé! Több az ősz hajszál, a váll kissé meg ereszkedett, de az arcvonások változatlanok. Annak a férfinak a határozott, céltudatos arca, aki tudja, mit akar, és kitűzött célját el is éri. A hajthatatlan üzletember, aki mer kockázatot vállalni, s tud könyörtelen is lenni.
Miért hozatta fel Restarick azt a képet Londonba? Férj és feleség portréja együttest alkotott, képzőművészeti szempontból is együtt a helyük. Erre egy pszichológus történetesen azt mondaná: tudat alatt Restarick így akart véglegesen elszakadni első feleségétől. Netalán a halott asszony még mindig hatással lenne rá? Érdekes feltevés…
A képek valószínűleg nemrég kerültek elő a raktárból u többi berendezési tárggyal együtt. Azon tűnődött, vajon Mary Restarick mit szólt hozzá. Nem inkább a padláson látná szívesen az előző feleség portréját? Bár Mary Restarick értelmes, józan asszonynak tűnik… nem az a féltékenykedő, érzékeny típus.
– Tout de mérne22–  gondolta Poirot – les femmes, mind hajlamosak a féltékenységre, s néha leginkább azok, akikről a legkevésbé hinné az ember.
Gondolatai visszatértek Mary Restarickhoz. Meglepődve konstatálta, milyen keveset tud róla. Mindössze egyszer látta, s akkor sem tett rá mélyebb benyomást. Magabiztosság, rátermettség és bizonyos… mesterkéltség. S az a paróka! Mrs. Restarickkal kapcsolatban mindig ide lyukadt ki.
Egy talpraesett, csinos, értelmes, parókát viselő asszony, aki igencsak dühös tud lenni. Bizony, határozottan méregbe gurult a Pávakakas láttán.
És a fiú? Ő mindössze jót szórakozott. Az asszony azonban dühös lett, rettenetesen dühös. De hát ez természetes. Minden anya haragudna ilyen helyzetben…
Poirot gondolatmenete megszakadt, mérgesen rázta a fejét. Mary Restarick nem Norma anyja. Miért idegeskedne Norma miatt? Mi van, ha esetleg meggondolatlanul férjhez megy, netalán törvénytelen gyereket hoz a nyakára! Mit érezhet Mary Restarick a lány iránt? Minden bizonnyal 22 Ámbár
	nehéz esetnek találja, aki csak gondot, aggodalmat okoz az apjának. És mit érezhet egy olyan mostohalány iránt, aki feltehetően meg akarta őt mérgezni?
	Reagálása mindenesetre józanságra vall. Megszervezte, hogy Norma elmenjen a háztól, ő pedig elhárítsa a veszélyt a feje fölül, s a férjével együtt megpróbálták eltussolni a dolgot. Norma a látszat kedvéért hétvégeken hazajár, de munkája, életformája Londonhoz köti. Bizonyára az új házukba sem vinnék majd magukkal. így a probléma megoldódik.
	Nem úgy Poirot-é, aki még mindig nem jött rá, ki akarhatta megmérgezni Mary Restarickot. Restarick meggyőződése szerint Norma.
Poirot eltűnődött.
És ha mégis Sonia…? Mit keres ő abban a házban? Mi a célja? Teljesen magába akarja bolondítani az öregurat? Talán nem akar visszamenni a hazájába? Csupán házasságot forgat a fejében? Anyagilag biztosan jól járna. Megalapozott társadalmi pozíció, tisztes özvegység, biztos megélhetés. De lehetnek egészen más céljai is. Nem Sir Roderick irataival ment a Kew Gardensbe?
Mary Restarick netalán gyanúsnak találta lojalitását? Esetleg kíváncsiskodott, hova jár a szabadnapjain, kivel találkozik? És Sonia ezért mérget kevert az ételébe?
Crosshedges lakói után a három lányt vette fontolóra. Claudia ReeceHolland, a parlamenti képviselő lánya. Talpraesett, képzett, jómódú, csinos, kiváló titkárnő. Frances Cary vidéki ügyvéd lánya. Jól keres, feltűnő jelenség, művészekkel, bohém emberekkel barátkozik. Ismeri David Bakert, bár ez valószínűleg nem több alkalmi ismeretségnél. Vagy valami más? David az a fajta fiatalember, akinek nem örülnek sem a szülők, sem a felsőbb osztályok tagjai, sem a rendőrség.
És mit hisz ő, Poirot, Davidról? Crosshedgesben szemtelennek, sőt pökhendinek találta. A Londonba vezető úton találkoztak ismét, mikor felvette a kocsijába. Ott kiforrott egyéniségnek mutatkozott, aki tudja, mit akar. Ennek ellenőre mégis kellemetlen benyomást tett rá. Poirot felkapta az egyik jelentést az asztaláról és belepillantott. Davidről szólt: autólopás, huliganizmus, rongálás. Mindezek kortünetek csupán, s nem tartoztak Poirot-nak a gonoszról alkotott kategóriájába. Valaha tehetséges festőnek ígérkezett, aztán nem lett belőle semmi. Bizonyára nincs kitartása. Hiú, rátarti ember, aki csak önmagát isteníti. Vagy talán alábecsülte, s jóval többről van szó?
Azt a papírt vette kézbe, amire – Mrs. Oliver visszaemlékezése alapján – David és Norma kávéházi beszélgetését jegyezte fel. Vajon mennyire megbízható Mrs. Oliver memóriája? Az ember sosem tudhatta, mikor ragadja el regényírói fantáziája. David hozta szóba a házasságot. A fiú tényleg szereti Normát, válóban feleségül akarja venni? Norma érzelmeiben nem kételkedett.
Poirot dühösen felkiáltott. Elfelejtette megtudni, hagyott-e hátra a néhai Mrs. Restarick végrendeletet. Belelapozott a feljegyzésekbe. Nem, Mr. Goby nem hanyagol el semmit. Grace Restarickról élete végéig gondoskodott a férje. Évi ezer fontra rúgó saját jövedelemmel is rendelkezett. Minden vagyonát a lányára hagyta. Ez azonban bizonyára nem akkora összeg, amiért érdemes lenne feleségül venni. Mivel egyedüli gyerek, az apjától biztosan sokat örököl. Ám ha az nem ért egyet a lánya házasságával, akár ki is tagadhatja.
David mégiscsak szeretheti Normát, ha mindezek tudatában akarja feleségül venni. És mégis… Poirot nemtetszéssel rázta fejét, immár ötödször töprengései folyamán. Csak-csak nem álltak össze a dolgok. Eszébe jutott a David Baker nevére kiállított nagy összegű csekk. Ez is a rejtvény azon darabkái közé tartozott, amit nem tudott a helyére illeszteni. Hatalmas összegről szólt, ami a kispénzű, jellemtelen emberéltet minden bizonnyal kísértésbe hozza. És David az előző napon házasságot ajánlott Normának. így akart még többet Kicsikarni? Poirot maga előtt látta Restarickot, amint összepréselt ajakkal ül az asztalánál. Nagyon szeretheti a lányát, ha képes ilyen sokat fizetni; s ráadásul még Normával is számolnia kell, ha a lány makacsul ragaszkodik Davidhez.
Gondolatai Claudiához kanyarodtak vissza. Claudia és Andrew Restarick. Vajon véletlenül lett a titkárnője? Munkakapcsolaton kívül lehet köztük egyéb is? Három lány lakik Claudia lakásában. Eredetileg ő bérelte, aztán megosztotta egy ismerősével, majd egy harmadik lánnyal. A harmadik lány. Mindig ide lyukadt ki. Bárhonnan indult is el, bárhogyan csoportosította a tényeket, a szálak mind ide vezettek: Norma Restarickhoz.
Norma, aki felkereste a lakásán, akivel a kávézóban beszélgetett. Milyennek látja ezt a lányt?
De mit is gondolnak róla mások? Restarick szereti, aggódik érte, agyonidegesíti magát miatta. Nem csupán gyanítja, meggyőződésévé vált, hogy a lánya akarta megmérgezni a feleségét. Orvossal konzultált. Ő is örömest elbeszélgetne azzal az orvossal, bár valószínűleg nem sokra menne vele. Kívülállónak az orvosok nem szívesen adnak felvilágosítást betegeikről. Poirot el tudta képzelni, mit mondhatott. Kétségtelenül nem nyilvánította Normát őrültnek, esetleg csak utalt rá. Magánemberként azonban csakis az lehetett a véleménye, hogy Norma mérgezte meg a mostoháját. Éppen elég tapasztalatot szerezhetett már hisztériás lányokról, akik nem őrültségből követnek el butaságokat, hanem felindulásból, szenvedélyből, féltékenységből. Feltehetően nem pszichiáterhez vitték. Inkább általános orvoshoz, aki csakis olyasmit tanácsolt, amivel semmilyen kockázatot nem vállalt: állás Londonban, esetleg később – ha szükséges – szakorvosi vizsgálat.
S Claudia Reece-Holland? Ő vajon hogyan vélekedik Normáról? Poirot – abból a kevés információból, amit beszerzett róla – nem volt képes megítélni. Minden bizonnyal jó megfigyelő, de tud titkot tartani. Nem adta jelét, hogy szabadulni akarna a lánytól. Pedig megtehetné. Francesszel nem túl sokat beszélgethetnek Normáról. Neki még az sem tűnt fel, hogy Norma nem ment haza. Újra visszatért a harmadik lányra. Mi az ő szerepe ebben az ügyben? Hogyan illeszthető ő a képbe? Ő a kulcsszereplő. Ophelia? De Opheliát kétféleképpen lehet értelmezni, mint ahogy Normát is. Őrült volt, vagy csak színlelte az őrültséget? Lehet választani.
Restarick nem használta az „őrült” kifejezést – még gondolatban sem. Elmezavar, mondjuk, ha tapintatosak akarunk lenni. Norma egyszerűen így fogalmazott: „bediliztem”. „Habókos”, állította róla a takarítónő. Poirot valami furcsát érzett Normában…
Eszébe jutott, milyen benyomást tett rá a lány aznap reggel: átlagos, mai fiatal. Vállig érő haj, jellegtelen miniszoknya. Neki ez olyannak tűnt, mintha egy felnőtt nő állna előtte kinőtt kislányruhában.
„Ne haragudjon, de maga túl öreg.”
Igaza volna? Az öregemberek szemével nézett rá; nem a nőt látta benne, hanem a bajba jutott kislányt? Esetleg Norma ítélte meg helyesen őt? Nem segíthet rajta, mert minden bizonnyal meg sem érti. Megtette, amit tudott. De elég-e? Csak biztonságba helyezte. S itt van a kutya elásva. Valóban veszélyben forgott? Az az abszurd vallomás! Bár valójában nem is vallomásként, hanem kijelentésként hangzott: „Lehet, hogy megöltem valakit”. A mondat nem ment ki a fejéből. Neki a gyilkosság felderítése, illetve megakadályozása lenne a dolga. Vadászebként kiszimatolni a vad nyomát. Gyilkosságot hoztak a tudomására, egy megtörtént bűntényt. De hiába kereste, eddig nyomát sem lelte. Arzén Mary Restarick ételében? Késelő huligánok? Egy pisztolylövés? Kire lőttek és miért? Nem! Ezek kilógnak a Poirot elképzelte képből. Sötétben tapogatódzott, a lány egyéniségének megfelelő bűntényt 'keresve.
Mrs. Oliver elejtett szavai világosságot gyújtottak az agyában. Annak az asszonynak a feltételezett öngyilkossága a Borodene Mansionsben illett a képbe. Csakis ez lehetett a gyilkosság. Emiatt kereste fel olyan sürgősen, miután egy partin Mrs. Oliver eldicsekedett nagyhírű barátja csodálatos tetteivel.
Az asszony halála a rejtély kulcsa, a válasz Poirot tanácstalanságára. Miért, hogyan és hol? Minderre itt kell megtalálnia a feleletet.
Megkereste a Mrs. Charpentier-rol szóló feljegyzéseket. Negyvenhárom éves, jól szituált asszony, akiről köztudomású, hogy fiatal korában kicsapongó, szilaj életet élt… Kétszer ment férjhez, kétszer vált el. Szerette a férfiakat… aztán inni kezdett. Haláláig szeretett mulatni, s nála jóval fiatalabb férfiakat vitt a lakására. Poirot megértette, mit jelenthetett egy ilyen asszonynak a magány, s egy kétségbeesett pillanatában miért választotta a halált. Kivált, ha ráadásul még rákosnak is hitte magát. De az orvosi vizsgálat egyértelműen bizonyította: nem volt az.
Milyen kapcsolatban állt Normával? Poirot képtelen volt rájönni. Újból végigolvasta a jelentést.
A halottszemlén ügyvéd azonosította a holttestet. Louise Carpenter, bár ő franciásan használta a vezetéknevét: Charpentier. Jobban illett a keresztnevéhez? Louise? Honnan olyan ismerős ez a név? Ki említhette? Ujjai sebesen pörgették a lapokat. Ez az! Megvan! A lányt, aki miatt Andrew Restarick elhagyta a feleségét, Louise Birellnek hívták. Sokat veszekedtek, s egy év után külön is váltak. Ugyanaz a történet, ami oly gyakran ismétlődhetett ennek a különös asszonynak az élete során. Beleszeretni valakibe, tönkretenni a családját, vele élni egy ideig, aztán elhagyni. A két Louise csakis ugyanaz a nő lehet.
De még ha mindez igaz is, mi köze lehet Normához? Talán most, miután visszajött Angliába, Restarick újra találkozott Louise – zal? Poirot ezt valószínűtlennek tartotta. Útjaik hosszú évekkel ezelőtt elváltak. Mary Restarick nem az a nő, aki féltékenységből képes lenne a férje múltbéli szeretőjét kilökni az ablakon. Nevetséges! Csak egyvalakiről képzelhető el, hogy évekig táplálja magában a gyűlöletet, és bosszút álljon tönkretett életéért: Andrew Restarick első feleségéről. Ő azonban halott!
Megszólalt a telefon. Poirot meg sem mozdult. Nem akarta, hogy megzavarják. Érezte, nyomon van… Miss Lemon majd elintézi.
Az ajtó kinyílt, Miss Lemon lépett be.
– Mrs. Oliver szeretne beszelni önnel.
Poirot nemet intett.
– Most ne, könyörgöm! Most képtelen lennék cseverészni vele.
– Valamiféle papírt emleget. Egy íróasztalból kihullott befejezetlen levél… meg valami bútorszállító kocsi… Igen zavaros história – tette hozzá enyhe cinizmussal a hangjában. Poirot még hevesebben integetett.
– Ne, könyörgöm, most ne!
– Ahogy óhajtja.
Miss Lemon visszavonult.  Újra csend telepedett a szobára. Poirot-n a fáradtság jelei 
	mutatkoztak: túl sokat gondolkodott. El kell engednie magát. Kicsit kikapcsolni az agyát… Lehunyta a szemét. Minden komponens együtt volt. Határozottan tudta:kívülről már nincs szüksége semmire. Belülről kell jönnie. 
	És teljesen váratlanul – éppen mielőtt elszunyókált volna-az agyába villant…
A kép alakot öltött! Még végig kell gondolnia, de már tudta. Minden részlet a helyére került, minden egybevág. Egy paróka, egy festmény, hajnali öt, nők és a hajviseletük, a Pávakakas… minden … minden abba az irányba mutat, amivel az egész ügy kezdődött:
Harmadik lány…
Lehet, hogy megöltem valakit…  Hát persze!
Egy mosolyt fakasztó gyerekmondóka jutott az eszébe. 
	Tam- tara-tam- tam,
Három ember egy csónakban. Kitalúbd, kik lehetnek?
A hóhér, a pék és a gyertyaöntő. S tudod honnan bújtak elő?  Nem emlékezett az utolsó sorra. Megpróbálta aktualizálni. 
	Süti-süti pogácsát…
Egy lakásban három lány. Tudod-e, hogy kik lehetnek? Bűntárs az egyik,
Áldozat a másik,
S a harmadik… 
	Miss Lemon dugta be a fejét.
– Ó, emlékszem már: „Egy icurka-picurka KRUMPLIBÓL”. A titkárnő aggódva nézte.
– Dr. Stillingfleet feltétlenül beszélni akar magával. Azt állítja: 
	sürgős.
– Mondja meg neki… Hogy? Dr. Stillingfleetet említett? Elvágtatott Miss Lemon mellett, és felkapta a kagylót.
– Halló, itt Poirot. Történt valami?
– Faképnél hagyott.
– Mit mond?
– Jól hallotta.
– És maga hagyta?
– Mi mást tehettem?
– Vissza kellett volna tartania.
– Nem.
– Őrültség volt elengedni.
– Nem.
– Maga nem érti.
– Ebben egyeztünk meg. Bármikor szabadon elmehet.
– Hát nem érti? Nagy bajba kerülhet!
– Jó, nem értem. De tudom, mit csinálok. Ha nem engedem el, 
	minden munkám hiábavaló volt. És rengeteg energiái fektettem bele. A maga feladata egészen más, mint az enyém. És eljutottunk odáig, hogy már teljesen biztosra vettem: nem fog cserbenhagyni.
	– Ó, igen. Ennek ellenére, mon ami23, mégis megtette.
– Hogy őszinte legyek, nem értem. Sejtelmem sincs, mi okozhatta ezt a visszaesést.
– Valami történt.
– Igen, de mi?
– Valakit meglátott, valaki beszélt vele.
– Fel nem foghatom, hogyan történhetett… Maga viszont úgy látszik, 23 barátom
	azt nem képes belátni, hogy ő szabad ember. Nem tarthattam vissza!
– Valaki rájött, hol rejtőzik. Nem kapott levelet, táviratot, nem
keresték telefonon?
– Nem, ez kizárt.
– Hát akkor hogy a… ó, hát persze! Az újságok! Biztosan járnak
napilapok a maga intézménybe.
– Természetesen. Az élet itt a szokásos, normális mederben folyik.
– Milyen újságokat járat?
Dr. Stillingfleet felsorolta mind az ötöt.
– Mikor ment el?
– Ma reggel. Fél tizenegykor.
– Ez az! Miután átnézte a lapokat. Melyiket szokta olvasni?
– Egyszer az egyiket, másnap egy másikat, néha mindet, esetenként
csak átlapozta őket.
– Nos, nem pazarolhatom az időt beszélgetéssel.
– Azt hiszi, meglátott egy hirdetést?
– Mi más magyarázat lehetséges? Viszlát! Többet most úgysem
tudok mondani. Meg kell keresnem azt a hirdetést, s minél előbb a
nyomára kell bukkannom.
Letette a telefont.
– Miss Lemon, kérem, hozza be a napilapokat. A Morning Newst és
a Daily Cometet. George pedig vegye meg a többit!
Kinyitotta az újságot a hirdetési oldalon, s figyelmesen olvasni
kezdte.
Csak ki ne fusson az időből. Nem szabad elkésnie… Már történt egy
gyilkosság. Készülőben a második. De ő, Hercule Poirot talán
megakadályozhatja… Ha még nem késő…
George nyitott be.
– A reggel megjelent napilapok, uram.
Poirot Miss Lemonra pillantott.
– Nézze át még
figyelmemet.
– A hirdetéseket?
– Igen. Olyasmire
Vélhetően becenév vagy csúfnév. Biztosan nem a Normát használták.
Netalán segítségkérés, találkozó, ilyesmi…
Miss Lemon engedelmesen, igaz, némi vonakodással vette kézbe az egyszer ezeket, hátha elkerülte valami a 
	gondolok, mint David, esetleg egy lánynév. újságokat. Nemszeretem munka volt ez számára, pillanatnyilag azonban nem akadt jobb. Poirot szétnyitotta a Moming Chronicle-t. Ebben hirdettek a legtöbben. Három hasáb.
	Szőrmebundáját keresnek… Újonnan Fogyatékos gyerekek… Házi hirdető
	épült hölgy… Külföldi utazáshoz társakat ház eladó… Fizetővendég-szolgálat…
	készítésű csokoládé… „Júlia. Sosem felejtlek. Örökké tiéd.” Valami ilyesmi lesz. Fontolóra vette, de aztán letett róla. XV. Lajos korabeli bútor… Középkorú hölgy szállodavezetéshez segítőtársat keres…Nagy bajban vagyok. Találkozunk a lakásban fél ötkor. Ne késlekedj! Jelige: Góliát.
	– George, hívjon egy taxit! – harsant az utasítás. Közben az ajtócsengő is felberregett.
Magára kapta felöltőjét, és a bejárathoz rohant. George nyitotta az ajtót, mire Poirot az éppen érkező Mrs. Oliverbe ütközött. Ott tolongtak mind a hárman, alig győzve kiverekedni magukat a szűk előszobából. 
HUSZONKETTEDIK FEJEZET I. 
	Frances Cary utazótáskával a kezében a Borodene Mansions felé tartott, elmélyülten beszélgetve egyik barátnőjével. Az imént futottak össze az utcasarkon.
	– Tényleg, Frances, az a ház éppen olyan, mint a Wormwood Scrubsi börtön.
– Ugyan, menj már! A lakások roppant kényelmesek. Igazán szerencsés vagyok… Claudia remek lakótárs, sosem háborgat. Bejárónőt is tart.
– Csak ketten vagytok? Múltkoriban hármótokat említetted.
– A harmadik minden jel szerint bolonddá tett bennünket.
– Úgy érted: nem fizeti a bért?
– Dehogy. Egy sráccal keveredett össze.
Eileent nem érdekelte tovább a dolog. Fiúk! Ki foglalkozik ilyen mindennapos esettel?
– Merre jártál?
– Manchesterben, fiatal festők tárlatának megnyitóján. Nagy siker lesz.
– A barátodnak, Peternek milyen a kiállítása? – kíváncsiskodott tovább Eileen.
– Bizony, lehetne jobb is. Bár, elég kedvező kritikát kapott a Művészben, és ez sokat számít.
A barátnő továbbsietett, Frances pedig belépett a Borodene Mansionsbe. Üdvözölte a portást, és felliftezett a hatodikra. Dudorászva sétált végig a folyosón a lakásuk felé.
A hallban sötétség fogadta. Claudia csak mintegy másfél óra múlva ér haza. De a nappali félig nyitott ajtaja mögül fény szűrődött ki.
– Ég a villany. Különös. – Meglepetésében hangosan ejtette ki a szavakat.
Kibújt a kabátjából, lerakta a táskáját, kitárta a nappali ajtaját és belépett…
Földbe gyökerezett a lába. Iszonyodva meredt a padlón fekvő alakra. Csak lassan mozdult, mintha óriási erőfeszítésébe kerülne elfordítania a fejét. A tükörben saját halálra vált arcát pillantotta meg.
Felsikoltott… Vakon rohant ki a nappaliból, és eszeveszetten dörömbölni kezdett a szomszéd lakás ajtaján.
Egy javakorabeli nő bámult rá meglepetten.
– Mi a csudát…?
– Egy halott… egy halott van a szobában. Ismerem… Azt hiszem… leszúrták… Vér… vér …! Mindenütt csak vér!
Hisztérikus zokogásban tört ki. Miss Jacobs egy poharat nyomott a kezébe.
– Igya meg ezt! – parancsolt a lányra.
Frances engedelmesen felhajtotta. Miss Jacobs átment a másik lakásba, ahonnan a lámpa fénye kivilágított a folyosóra. A nappali ajtaja tárva-nyitva, az asszony egyenesen a szobába tartott.
Általában nem ijedt meg a saját árnyékától, de most halkan felsikoltott. Aztán csak szorosan összepréselt ajkakkal, dermedten állt az ajtóban. Lidércnyomásként hatott rá a látvány. Csinos fiatalember feküdt a földön groteszk testtartásban. Az egykor oly vonzó, gesztenyebarna haj most ziláltan szétterült a padlón. Bíborvörös bársonykabátja alatt a fehér ing lucskossá vált a vértől.
Hirtelen megérezte: nincs egyedül a szobában. Egy lány állt a falnak támaszkodva, a nagy bohóckép alatt.
Fehér hálóinget viselt, középen elválasztott, világosbarna haja a vállára omlott. Kezében konyhakést szorongatott.
Megbabonázva meredtek egymásra:
Majd a lány csendes, visszafojtott hangon megszólalt, mintha egy ki nem mondott kérdésre válaszolna:
– Igen, én öltem meg… Véres lett a kezem a késtől… Le akartam mosni, de a vért nem lehet csak úgy lemosni, nem igaz? Aztán visszajöttem megnézni, valóban igaz-e… De igaz… Szegény David… Mégis azt hiszem, meg kellett tennem.
– Valóban? Miért kellett magának ezt művelnie?
Valószínűleg a megrázkódtatás késztette a szomszédasszonyt arra, hogy feltegye ezt a képtelen kérdést. Még végig sem mondta, már maga is rádöbbent, milyen nevetségesen hangzik.
– Nem tudom… Vagy esetleg mégis… Nagy bajba került… Üzent nekem… és én idejöttem. Elegem lett belőle. Meg akartam szabadulni tőle. Nem szerettem igazán.
Óvatosan letette a kést az asztalra, és leült egy székbe.
– Milyen veszélyes dolog… gyűlölni valakit… Az ember sosem tudhatja, mi lesz belőle … Akárcsak Louise-t…
Majd csendesen hozzátette: – Nem kellene felhívni a rendőrséget?
Miss Jacobs engedelmesen tárcsázta a 999-et. II.
	Órák teltek el. A rendőrök – miután végeztek az ilyenkor szokásos tennivalókkal – elmentek.
Andrew Restarick bénultan ült egy széken. „Nem tudom elhinni…” – egyre csak ezt ismételgette. Az irodájából hívták ide telefonon. Claudia Reece-Holland elkísérte, és a maga nyugodt módján, azóta is megállás nélkül intézkedett. Ügyvédeknek telefonált, felhívta Crosshedgest és két telekügynökséget, hogy érintkezésbe léphessen Mary Restarickkal. Frances Garynek nyugtatót adott, és lefektette a szomszédnál.
Mrs. Oliver és Hercule Poirot elsőként, a rendőrség után érkezett. A helyszínbiztosítók visszaengedték á emberére várakozva.
Mrs. Oliver lehunyta szemét, és végigpergette magában az elmúlt óra eseményeit. Maga előtt látta a földön fekvő Pávakakast. Olyan festőién először Claudia nappaliba. Azóta hálószobájába terelték őket, majd itt ücsörögnek a Scotland Yard hatott, akár egy színpadi beállítás. És a lány… Teljesen megváltozott… már nem a régi, bizonytalan Norma volt többé, nem a csúnyácska Ophelia
– ahogy Poirot nevezte. A sorsába beletörődő ember méltóságával, nyugodtan várakozott.
Aztán Poirot telefonos afférja jutott eszébe. A rendőr nem akarta megengedni neki a hívást. Végül mégis felhívták a Scotland Yardot. A kis belga tekintélye egy pillanat alatt megnőtt a poszt szemében. Poirot bevonult Claudia szobájába, bezárva maga után az ajtót.
Miután elintézte a telefonokat, Poirot kinézett az ajtón, és behívta a konyhában ácsorgó Mrs. Olivert. Leültekegymás mellé Claudia ágyára.
– Bárcsak tehetnénk valamit – sóhajtott Mrs. Oliver, a tettek embere.
– Türelem, chére Madame.
– Maga sem tud csinálni semmit?
– Felhívtam azokat az embereket, akikre szükség lesz. Addig azonban, míg a rendőrség befejezi a helyszíni szemlét, csak várakozhatunk.
– Kinek telefonált? A lány apjának? Óvadékot javasolt?
– Gyilkosság esetén nem fogadnak el óvadékot – közölte Poirot szárazon. – A rendőrség már különben is értesítette a az apját. Miss Carytől kapták meg a telefonszámát. Rövidesen itt lesz.
– Ő hol van most?
– Ha jól tudom, a szomszédban, Miss Jacobsnál. Hisztériás rohama van.
– Nemhiába művész! Claudia biztosan nem vesztette volna el a fejét. Akkor kinek telefonált?
– Először Neele főfelügyelőnek.
– És ezek itt mit szólnak hozzá, ha a Scotland Yard beleavatkozik a nyomozásba?
– Nem azért hívtam. Régi, megbízható barátom. Ahogy máskor is tette már, beszerezte számomra a nyomozáshoz szükséges információkat.
Értem … Kit hívott még?
– Dr. John Stillingfleetet.
– Akinek azt kell majd bizonyítania, hogy szegény Norma megőrült, azaz nem felelős a tetteiért?
– Végzettsége feljogosítja, hogy erről a bíróság előtt orvosi szakvéleményt adjon, ha valóban igaz lenne.
– Ismeri a lányt?
– Méghozzá alaposan. Az ő intézetében tartózkodott, mióta maga megtalálta abban a kávézóban.
– Ki küldte oda?
– Én – mosolygott a bajusza alatt Poirot. – Mielőtt odamentem volna magához a Shamrockba, elintéztem néhány telefont.
– Micsoda? Én meg egész idő alatt azért nyaggattam, hogy csináljon már valamit! Nahát, Poirot! Egy szóval sem mondta. Hogyan lehetett ilyen alávaló!
– Könyörgöm, ne hergelje föl magát! Higgye el, jóhiszeműen cselekedtem.
– Az emberek mindig ezt mondják, ha valami különösen dühítő dolgot művelnek. És mit tett még?
– Megbízást ügyeskedtem ki az apjától, így megtehettem a szükséges óvintézkedéseket Norma érdekében.
– Dr. Stillingwaterre gondol?
– Stülingfleet.
– Hogy a csudába csinálta? Andrew Restarick nem az az ember, aki első szóra megbízik idegenekben.
– Felhívtam magamra a figyelmét. Egy levéllel kerestem fel, amiben ő maga kéri a segítségemet.
– És hitt magának?
– Természetesen. Megmutattam neki a levelet. A hivatali írógépén írták, és az ő aláírása szerepelt rajta, bár – mint ahogy ezt észre is vette – nem az ő kézírásával.
– Maga írta azt a levelet?
– Ki más? Úgy gondoltam, ezzel felkeltem a kíváncsiságát, s beszélni tudok vele. A többit a találékonyságomra bíztam.
– Megmondta neki, hol van Norma?
– Nem. Senkinek sem szóltam róla. Túl nagy volt a veszély.
– Norma forgott veszélyben?
– Esetleg ő sodorhatott volna bajba valakit. Az első pillanattól fennállt mindkét lehetőség. A tényeket kétféleképpen lehetett értelmezni. Mrs. Restarick megmérgezésének kísérlete nem tudott meggyőzni. Sokáig elhúzódott ahhoz, hogy komoly gyilkossági szándékként jöhessen számba. Azok a kósza hírek pedig a Borodene Mansionsről – pisztolylövés, késelés, vércseppek az udvaron – nem illettek a képbe. Ráadásul mindezekről az eseményekről – a történésük idején – Norma semmit sem tud, nem emlékszik vissza rájuk. Gyomirtószert talál a fiókjában, de nem is sejti, mikor tette oda. Azt állítja: emlékezetkihagyásai vannak. Órákról nem tud számot adni: hol volt, mit csinált. Ilyenkor az ember felteszi magának a kérdést: igaz, amit mond? Netán csak kitalálta az egészet? Egy szörnyű és őrült cselszövés áldozata, vagy ő mozgatja u szálakat? Nagyszerű színészi alakítást nyújtva megjátssza az őrültet? Azért, mert tetteiért így nem vonható felelősségre?
– Ma egészen más – Mrs. Oliver félénken pillantott barátjára. – Észrevette? Szinte kicserélődött. Nem … hibbant.
Poirot bólintott.
– Nem Ophelia többé – Iphigeneia.
A kintről beszűrődő zajok elterelték figyelmüket a beszélgetésről.
– Gondolja, hogy … – Mrs. Oliver elhallgatott. Poirot az ablakhoz lépett és lenézett. Lent a mélyben egy mentő állt be az udvarra.
– Most viszik el? – kérdezte remegő hangon Mrs. Oliver. – Szegény Pávakakas – tette hozzá mély szánalommal.
– Számomra nem tűnt igazán rokonszenves jellemnek. – jegyezte meg szárazon Poirot.
– Szép volt, vonzó… és olyan fiatal…
– És ez elég is maguknak, nőknek. – Résnyire nyitotta a hálószoba ajtaját és kikukucskált.
– Egy percre magára hagyom – vetette oda Mrs. Olivernek.
– Hova megy? – kérdezte gyanakvóan az asszony.
– Sokszor tudtomra adták már, milyen kényes kérdés ez ebben az országban – hangzott a szemrehányó felelet.
– Elnézést.
– Nem is arra van a mosdó – mormolta Mrs. Oliver, mikor – nem bírva kíváncsiságával – ő maga is kikukkantott az ajtónyíláson, s a távolodó Poirot után nézett. Aztán visszament az ablakhoz.
– Mr. Restarick az imént érkezett taxin – tájékoztatta a néhány perccel később visszasurranó Poirot-t. – Claudia is vele jött. Bejutott Norma szobájába, vagy nem oda akart menni?
– Norma szobájában a rendőrök rendezkedtek be.
– Milyen kellemetlen lehet ez magának! Mit rejteget abban a fekete dossziéban?
– És maga mit rejteget abban a vászon szatyorban? – kérdezett vissza Poirot.
– A bevásárló táskámra gondol? Történetesen két Avoca-dót.
– Magára bíznám ezt a dossziét. Nagyon vigyázzon rá, kérem, és ne nyomja össze.
– Mi ez?
– Amit itt reméltem megtalálni…, és meg is találtam. A végkifejlethez közeledünk… – jegyezte meg a felerősödő, kinti zajokra utalva.
Behallatszott Restarick dühös, fel-felcsattanó hangja. Claudia bejött telefonálni. A nyíló ajtón át megpillantották a rendőrségi gyorsírót, amint a szomszédba tartott lejegyezni Frances Cary és Miss Jacobs tanúvallomását. Hangos jövésmenés, felhangzó utasítások.
Majd hirtelen kivágódott a hálószoba ajtaja, s egy fiatal, vörös hajú, nagyra nőtt, hányaveti alak rontott be. Mrs. Olivert figyelemre sem méltatva egyenesen Poirot-hoz fordult.
– Mit csinált? Megölt valakit? Kit? A fiúját?
– Igen.
– Beismerte?
– A látszat erre vall.
– Ez nem elég. Konkrétan kijelentette?
– Nem hallottam. Még nem tudtam beszélni vele.
Egy rendőr nézett be.
– Dr. Stillingfleet? – kérdezte. – A rendőrorvos beszélni kíván önnel.
A vörös fiatalember bólintott, és követte a rendőrt.
– Hát ő Dr. Stillingfleet – jegyezte meg az írónő. – Mindennek látszik, csak orvosnak nem.
Megérkezett Neele főfelügyelő, és mindannyiukat bekérette a hallba. Ő maga az asztalhoz telepedett, valamit firkált a noteszába, és körbepillantva a szobában levő öt emberen, metsző, hivatalnoki hangon megszólalt.
– Miss Jacobs? – kérdezte. Az ajtó mellett álló rendőrre nézett. – Tudom, Conolly őrmester már kihallgatta, de magam is szeretnék néhány kérdést feltenni neki.
Egy perc sem telt belé, s Miss Jacobsot bekísérték a szobába. Neele udvariasan felállt az üdvözlésére.
– Neele főfelügyelő – mutatkozott be kezet fogva az asszonnyal. – Elnézését kérjük az ismételt zavarásért. Csupán tisztább képet szeretnénk kapni arról: mit látott, mit hallott. Ne haragudjon, ha esetleg fájdalmas…
– Fájdalmas? Ó nem – Vágott a szavába Miss Jacobs. Leült a felkínált székre. – Természetesen megrázott a dolog, de nem túlzottan. Nem nagyon ismerjük mi itt egymást. Úgy látom, rendbe tették a lakást – tette hozzá, a hulla elszállítására utalva.
Kutató, ám egyben kritikus pillantással mérte végig az összegyűlteket. Poirot-t őszinte csodálkozással: – Mi a csuda ez? – gondolhatta magában bajuszára pillantva. Mrs. Olivert mérsékelt kíváncsisággal; mérlegelte Dr. Stillingfleet vörös haját; Claudiát a szomszédnak kijáró fejbólintással, és végül Andrew Restarickot növekvő szánakozással.
– Ön bizonyára a lány apja – mondta neki. – Szomorú időket élünk manapság-. A lányok túl sokat tanulnak, ez az én véleményem.
Nyugodtan, higgadtan fordult vissza Neele főfelügyelő felé.
– Igen?
– Arra kérném, Miss Jacobs, mondja el még egyszer, amit látott, hallott.
– Lehet, hogy néhol eltérek majd korábbi vallomásomtól – fogott bele. – Az ember megpróbál a lehető legpontosabban leírni valamit, és így óhatatlanul többet mond a kellélénél. Talán nem is lehetünk százszázalékosan hitelesek… akaratlanul is megtoldjuk valamivel az átélt eseményeket. De minden tőlem telhetőt megteszek.
Sikoltozásra lettem figyelmes. Meglepődtem. Azt hittem, valaki megsérült. Már épp elindultam megnézni, mi az, mikor valaki dörömböli kezdett az ajtómon, és torkaszakadtából sikítozott. Kinyitottam, és az egyik lakót láttam, a szomszéd lakásból, a 67-esből. Sajnos, a nevét nem tudom, csak látásból ismerem.
– Frances Cary – segítette ki Claudia.
– Összevissza kiabált egy halottról. Reszketett a zokogástól. Behívtam magamhoz, adtam neki egy kis konyakot, és átjöttem ide, utánajárni a dolognak.
Mindenki előtt nyilvánvalóvá vált: a rettenthetetlen Miss Jacobs nem az az ember, aki megijed a saját árnyékától.
– Maga is tudja, mit találtam. Szükséges beszélnem róla?
– Csak fő vonalakban.
– Egy hosszú hajú, rikító ruhás férfit, a mai fiatalok közül valót. A földön feküdt, és szemmel láthatóan halott volt. Inge merő vér.
Stillingfleet megfordult, kíváncsi szemekkel mérte végig a tanút.
– Akkor vettem észre a lányt – folytatta rendíthetetlen nyugalommal Miss Jacobs –, konyhakéssel a kezében. Ott állt a falnál némán, mozdulatlanul… olyan különösnek tűnt.
– Mondott önnek valamit? – kérdezte Stillingfleet.
– Azt mondta, a fürdőszobában le akarta mosni a vért a kezéről. ,,De a vért nem lehet csak úgy lemosni.” így mondta, ezekkel a szavakkal.
– ”Elátkozott folt! Mondom, tűnj el!” 24 Igaz?
– Nem mondhatnám, hogy különösebben emlékeztetett Lady Macbethre. Valahogy… tökéletesen higgadtnak látszott, mint aki nincs egészen magánál. Az asztalra tette a kést és leült.
– Mit mondott még? – kérdezte Neele főfelügyelő feljegyzéseibe pillantva.
– A gyűlöletről beszélt. Azt mondta: nem veszélytelen gyűlölni valakit.
– ”Szegény David”, ez a mondat is szerepel a jegyzőkönyvben. És hogy meg akart szabadulni tőle.
– Igen, ezt kifelejtettem. A fiú idehívta… és még valami Louise-t is emlegetett.
– Mit mondott Louisre-ról? – Poirot hirtelen előrehajolt a székében. Miss Jacobs kétkedő pillantást vetett rá.
– Különösebben semmit, csak megemlítette a nevel. „Akárcsak Louise-t”, mindössze ennyit mondott és elhallgatott. Közvetlenül ez előtt beszélt a gyűlöletről.
– És utána?
– Utána teljesen nyugodtan, csendesen azt kérdezte: „Nem kellene hívni a rendőrséget?” Aztán csak… ültünk ott, míg megérkeztek. Nem akartam magára hagyni. Egy szót se szólt, elmerült a gondolataiban.
– Maga látta! Ugye, nem volt magánál? Ugye, megzavarodott az elméje? Láthatta: olyan állapotban azt sem tudta, mit miért csinál! – Andrew Restarick könyörögve nézett az asszonyra.
– Ha egy gyilkosság elkövetése után a tökéletes nyugalom az elmeháborodottság jele, akkor egyetértek önnel – felelte Miss Jacobs olyan hangon, ami egyértelművé tette, hogy ellenkező a véleménye.
– Miss Jacobs, míg ön vele volt, beismerte a gyilkosságot?
– Igen. Már említettem. Ez volt az első mondata: Mintha én kérdeztem volna tőle, s arra felelne. Azt mondta: „Igen, én öltem meg.” Ezután beszélt arról, hogy megmosta a kezét. 24 Shakespeare: Macbeth (Szabó Lőrinc fordítása)
	Restarick felnyögött, arcát kezébe temette. Claudia a karjára tette a kezét.
– Miss Jacobs, ön azt vallotta: a lány az asztalra tette a kést. Mindez önhöz közel történt? Tisztán láthatta? Észlelt vérnyomokat rajta? – Poirot nem sok gondolkodási időt hagyott az asszonynak.
Miss Jacobs habozva nézett a főfelügyelőre. A kis ember érdeklődését nyilvánvalóan az idegen nem hivatalos kíváncsiskodásának tekintette ebben az igenis hivatalos ügyben.
– Ha lenne olyan kedves és válaszolna – mondta Neele.
– Nem, nem hiszem, hogy lemosta, netán letörölte volna. Sűrű, ragacsos anyag borította.
– Ó! – Poirot mindössze csak ennyit szólt, és hátradőlt a székében.
– Gondolom, ezt már eddig is tudták a késről – tett szemrehányást Neele-nek Miss Jacobs. – A rendőrség nem vizsgálta meg?
– Természetesen megvizsgáltuk – nyugtatta meg Neele. – De mi… hm… szeretünk mindenről megbizonyosodni.
Miss Jacobs metsző pillantása szinte átdöfte a rendőr főfelügyelőt.
– Ha jól értem, arról akar meggyőződni, mennyire megbízható a tanú megfigyelőképessége. Eltér-e a valóságtól, és ha igen, mennyire?
– Önnel kapcsolatban nincsenek kételyeink, Miss Jacobs. Bámulatra méltó szemtanú lesz – jelentette ki Neele mosolyogva.
– Nem fogom örömöm lelni benne, ne higgye. De ez olyasmi, amit az embernek – ha tetszik, ha nem – végig kell csinálnia.
– Igen, attól tartok. Köszönöm, Miss Jacobs. – Neele körülnézett. – Van még valakinek kérdése?
Poirot jelezte: neki lenne. A tanú kelletlenül megállt az ajtóban.
– Igen?
– Nem tudja, kire gondolt a lány, mikor azt a Louise-t emlegette?
– Honnan tudnám?
– Esetleg nem Mrs. Louise Charpentier-re? Maga ugye ismerte?
– Nem ismertem.
– Ő zuhant ki az ablakból ebben a házban. Nem halion az esetről?
– Dehogynem, bár a nevét nem tudtam. Személyesen nem találkoztunk.
– Nem is kívánt megismerkedni vele?
– Mivel halott, most már semmiképp. De bevallom, nem is kerestem a társaságát. Velem együtt mások is gyakran panaszkodtak rá a házfelügyelőségen.
– Miért?
– Az igazat megvallva, a nő ivott. Pontosan az én lakásom fölött lakott. Véget nem érő mulatozások, üvegcsörömpölés, bútordöngetés, énekszó, kiabálás, szűnni nem akaró… hm… jövés – menés.
– Bizonyára magányos volt – sugallta Poirot.
– Egyáltalán nem keltett ilyen benyomást – felelte epésen Miss Jacobs. – A halottszemlén is szóba került az egészségi állapota. Kutya baja sem volt. Egyszerűen képzelődött.
Miután így kiosztotta a megboldogult Mrs. Charpentier-t, a szomszédasszony határozott léptekkel távozott. Poirot figyelme Andrew Restarickra irányult.
– Mr. Restarick, ha nem tévedek, ön valaha nagyon jól ismerte Mrs. Charpentier-t. Igaz?
Restarick nem felelt azonnal. Aztán nagyot sóhajtott, és Poirot-ra nézett.
– Igen, egykor… sok-sok évvel ezelőtt. Akkor Louise Birellnek hívták.
– Őn… hm… szerelmes volt belé?
– Igen… Fülig beleszerettem! Miatta hagytam el a feleségemet. DélAfrikába mentünk. Aztán, alig egy év múlva szakítottunk. Louise visszajött Angliába. Többé sosem hallottam róla. Azt sem tudom, mi lett belőle.
– És a lánya? Ö ismerte?
– Nem emlékezhetett rá. Egy ötéves gyerek?
– De ismerte? – makacskodott Poirot.
– Igen – válaszolta vonakodva Restarick. – Louise időnként eljött hozzánk. Sokat játszott a gyerekkel.
-A lánya ezek szerint emlékezhetett rá, oly hosszú idő után is.
– Lehet. Nem tudom. Fogalmam sincs, mennyit változott az évek során. Már mondtam: sosem láttam többé.
– De hallott róla, ugye, Mr. Restarick? – kérdezte nyájasan Poirot. – Úgy értem, mióta visszatért Angliába.
Újfent hosszas hallgatás következett és boldogtalan sóhaj.
– Igen… hallottam róla … – ismerte be Restarick.
Majd, váratlan kíváncsisággal visszakérdezett: – Honnan tud minderről, Mr. Poirot?
A zsebéből gondosan összehajtogatott papírt húzott elő. Szétnyitotta, majd átadta Restaricknak, aki csodálkozó hom-lokráncolássalolvasni kezdte. Drága Andy!
Az újságokban találkoztam a neveddel. Látni szeretnélek! Annyi mondanivalónk lenne egymás számára… 
A levél itt félbeszakadt, majd újrakezdődött.
Andy! Találd ki, ki vagyok! Louise! Ne merészeld azt hazudni, hogy elfelejtettél!…
Drága Andy!
A címzésből is kitalálhattad, ugyanabban a házban lakom, ahol a titkárnőd. Fel tudnál jönni a jövő hétfőn vagy kedden egy italra?
Drága Andy, látnom kell téged… Soha senki nem jelentett nekem olyan sokat, mint te! Ugye, te sem felejtettél el? 
	– Hogyan került ez magához? – kérdezte Restarick.
– A barátnőm közreműködésével egy bútorszállító kocsiból – mutatott Poirot Mrs. Oliverre. 
	Restarick nem sok jóindulattal nézte meg magának az írónőt.
– Nem tehetek róla – exkuzált Mrs. Oliver, helyesen értelmezve Restarick pillantását. – Azt hiszem, az ő bútorait szállították. Leesett egy íróasztal, és a fiókból szanaszét röpültek a holmik. A szél felkapta ezt a papírszeletkét, én felvettem, vissza akartam adni, de a szállítók rám se fütyültek. Én meg reflexszerűen a zsebembe süllyesztettem. Meg is feledkeztem róla, de ma reggel – mielőtt a tisztítóba küldtem – átnéztem a kabátomat. Tényleg nem az én hibám – nyögte ki kínosan feszengve mindezt egy szuszra. Aztán levegő után kapkodva elhallgatott.
– Végül is írt önnek levelet? – kérdezte Poirot.
– Igen… az egyik legformálisabb változatot. Helyesebbnek véltem nem válaszolni rá.
– Nem akart vele újra találkozni?
– Ő lett volna az utolsó, akit látni akarok. Különösen nehéz természetű asszony volt mindig is. És sok mindent hallottam róla… alkoholista lett, meg… egyéb dolgokat is.
– Megtartotta a levelet?
– Dehogy! Széttéptem!
– A lánya beszélt róla magával? – szólt közbe az eddig csendesen figyelő Dr. Stillingfleet.
Restarickon látszott, nem szívesen válaszol. A fiatalember sürgette:
– Ha igen, az fontos lehet.
– Igen, megemlítette.
– Pontosan mit mondott?
– Egyszer csak kijelentette: „Apa, a minap láttam Louise-t.” Meglepődtem. „Hol?” – kérdeztem tőle. „A Borodene Mansions éttermében.” Kissé kényelmetlenül érintett az eset. „Felismerted, annyi év után?” – „Sosem felejtettem el. Mama nem hagyta, még ha akartam is volna.” – mondta.
– És önnek, Mademoiselle – fordult Claudiához hirtelen Poirot. – Norma soha nem beszélt Louise Carpenterről?
– De igen … az öngyilkosság után. Azt mondta: gonosz asszony. Olyan gyerekesen hangzott a szájából!
– Itthon töltötte azt az éjszakát, mikor hajnalban Mrs. Carpenter öngyilkos lett?
– Nem. Csak másnap érkeztem haza. Akkor hallottam, mi történt.
Félig Restarick felé fordulva kérdezte: – Emlékszik? Huszonharmadika volt. Liverpoolba kellett utaznom.
– Igen, hogyne. Maga képviselt a Hever Trust közgyűlésén.
– És Norma? Ö itthon aludt?
– Igen – felelte Claudia vonakodva.
– Claudia – Restarick a lány karjára tette kezét –, mit tud Normáról? Valamit eltitkol.
– Ugyan, dehogy! Mit tudnék én Normáról?
– Maga azt hiszi, hogy Norma nem normális mondta Dr. Stillingfleet olyan stílusban, mintha csak egy szalonban teáznának és társalognának. – És ezt hiszi az a fekete hajú lány is. És maga is – tette hozzá, hirtelen Restarickre mutatva. – Udvariaskodunk és igyekszünk elkerülni a témát, pedig mindannyian ugyanarra a dologra gondolunk. Kivéve persze a főfelügyelőt. Ő nem gondol semmire. Megpróbálja összevetni a hallottakat, hogy eldöntse: őrült vagy gyilkos. És ön, asszonyom? Önnek mi a véleménye?
– Nekem? – ugrott fel Mrs. Oliver. – Én… nem is tudom.
– Ön nem ítélkezik? Talán helyesen is teszi. Egészében véve tehát a legtöbben ugyanazt gondolják. Csupán különböző kifejezéseket használnak: eszelős, buggyant, nincs ki mind a négy kereke, hóbortos, elmebeteg, szimuláns. Van egyáltalán valaki, aki szerint normális az a lány?
– Miss Battersby – kotyogott közbe Poirot.
– Az meg ki az ördög?
– Egy igazgatónő.
– Én természetesen más kategóriába tartozom – vette vissza a szót az orvos. – Én tudom Mindent tudok róla.
Norma apja csak bámult rá.
– Ki ez az ember? – kérdezte Neele főfelügyelőt. – Honnan tud mindent a lányomról?
– Az elmúlt tíz napban az én gyógykezelésem alatt állt.
– Dr. Stillingfleet – világosította fel a jelenlevőket Neele – kiválóan képzett, igen jó hírű pszichiáter.
– És hogyan került magához a lányom… az én megkérdezésem nélkül?
– Ezt Bajusztól kérdezze – vetette oda foghegyről Dr. Stillingfleet Poirot felé bökve.
– Maga… maga… – Restarick nehezen tudta elfojtani mérgét.
Poirot-t nem lehetett kizökkenteni a nyugalmából.
– Csak az ön utasításai szerint jártam el. Biztonságot és védelmet akart a lányának, ha megtalálom. Meg is találtam… és sikerült Dr. Stillingfleet érdeklődését felkeltenem Norma iránt. A lánya veszélyben forgott, Mr. Restarick, komoly veszélyben.
– Ennél nagyobb bajba nem kerülhetett Volna: gyilkosság vádjával letartóztatva.
– Még nem emeltek vádat ellene – jegyezte meg Neele, majd Dr. Stillingfleethez fordult.
– Ha jól értem, doktor, ön szakvéleményt tud mondani mind Miss Restarick elmeállapotát illetően, mind pedig arról, milyen mértékben képes felmérni cselekedeteinek súlyát.
– Megkímélhet bennünket a törvénykönyv citátumaitól. Amire maga kíváncsi, az egész egyszerűen így hangzik: őrült vagy épelméjű? Rendben, megmondom. Az a lány épeszű… akárcsak önök itt ebben a szobában! 
HUSZONNEGYEDIK FEJEZET
	Meredten bámultak az orvosra.
– Nem ezt várták, ugye?
– Téved! – csattant fel dühösen Restarick. – A lányom azt sem tudja, 
	mit csinál. Ártatlan! Nem vonható felelősségre.
– Ha megengedi: most enyém a szó. Én tudom, mit beszélek. A lány
épelméjű, és felelős a tetteiért. Néhány perc múlva itt lesz, s majd elmondja
ő maga is. De előtte még el, kell mondanom valamit. Mikor legelőször
találkoztam vele, tele volt kábítószerrel.
– Ő adta neki! – kiabálta Restarick. – Az a degenerált, aljas
gazember.
– Igen, ő adott neki először, nem kétséges.
– Hála istennek – higgadt le Restarick.
– Mit köszön istennek?
– Félreértettem. Azt hittem, az oroszlánok elé akarja vetni, mikor
Norma épelméjűségén lovagolt. Rosszul ítéltem meg magát. A kábítószer
az oka mindennek. A drog hajszolta bele olyasmikbe, amiket saját
akaratából sosem tenne. Ezért nem tudott később visszaemlékezni arra, mit
csinált.
Stillingfleet felemelte a hangját.
– Ha nem járatná folyton a száját, esetleg előbbre juthatnánk.
Mindenekelőtt: a lány nem narkós. A karján nincsenek injekcióstű
nyomok. Fehér hóról még csak nem is hallott. Valaki – talán a fiú, talán
más – a tudtán kívül kábítószerezte. Nem ezeket a ma divatos pirulákat
kapta, mint a bíborszív. Egy érdekes keveréket: LSD, hasis és jó néhány
más különös anyag elegyét. Ezek összetételét nem kívánom a tudomásukra
hozni. Az LSD igen erőteljes és élénk fantáziaképeket – hol lidérces, hol
kellemes álmokat – indít el az emberben. A hasis eltorzítja az időfaktort, s
azt a képzetet kelti, mintha egy néhány perces élmény órákig tartana.
Valaki vagy valakik – akik igencsak értenek a drogokhoz – alaposan
ellátták annak a szerencsétlen lánynak a baját. Egyéb kábítószereket és
nyugtatókat is felhasználtak, így a markukban tarthatták.
– Hát nem ugyanezt mondtam én is? – vágott közbe ismét Restarick.
– Norma nem vonható felelősségre. Valaki rákényszerítette a gyilkosság
elkövetésére.
– Maga még mindig nem ért semmit! Senki nem bírhatta volna rá
olyan tettekre, amiket ő nem akart megtenni. Egyetlen lehetőség adódott.
Elhitetni vele: ő követte el őket. Máris hozom.
Kérdő pillantást vetett a főfelügyelőre, aki beleegyezően bólintott. Stillingfleet kifelé menet odaszólt Claudiának.
– Hol az a másik lány, a fekete, akinek nyugtatót adott? A
szobájában? Jobb lesz, ha magához téríti, s idehozza. Minden segítségre
szükség lehet.
Stillingfleet már jött is vissza. Hangos bátorítások kíséretében terelte
maga előtt Normát.
-J ó kislány… Senki sem fogja bántani. Foglaljon helyet! Norma szófogadóan leült. Engedelmessége szinte ijesztően hatott. Az
ajtónál ácsorgó rendőrnő megbotránkozva nézett.
– Csak az igazat mondja. Nem olyan nehéz, mint gondolná. Claudia Frances Caryvel tért vissza. A lány fekete haja függönyként
félig eltakarta az újra és újra ásításra nyíló száját.
– Valami jó kis szíverősítőre lenne szüksége – szólt oda Dr.
Stillingfleet.
– Inkább egy kiadós alvásra- motyogta Frances alig hallhatóan.
– Senki nem aludhat addig, amíg szükség lehet rá! Nos, Norma,
válaszoljon a kérdéseimre! A szomszéd szerint maga bevallotta: megölte
David Bakert. Így van?
– Igen, én öltem meg Davidét – kongott üresen Norma hangja.
– Leszúrta?
– Igen.
– Biztosan maga tette?
A lány tanácstalanul nézett Stillingfleetre.
– Nem értem, mire gondol. Ott feküdt a padlón… holtan.
– És a kés?
– Felvettem.
– Véres volt?
– Igen. Az inge is.
– A keze is véres lett, le akarta mosni; Milyen volt… a vér a késen?
Nedves? Vagy inkább olyan, mint az eperdzsem?
– Mint az eperlekvár… sűrű, ragacsos. – Összerázkódott. – Ki kellett
mennem lemosni a kezemről.
– Helyes. Most már együtt van minden: szemtanú, gyilkos, azaz
maga és a fegyver. Arra emlékszik, amikor éppen csináljál
– Nem… arra nem … De csakis én tehettem… nem igaz?
– Ne tőlem kérdezze! Maga az egyetlen, aki erre válaszolhat. Ugye
korábban, ez előtt is történt már hasonló eset?
– Louise-ra gondol?
– Igen. Mikor ötlött fel magában először Louise megölésének
gondolata?
– Évekkel… hosszú-hosszú évekkel ezelőtt.
– Gyerekkorában?
– Igen.
– Nem várt vele kicsit sokat?
– Kiment a fejemből.
– Amíg itt nem találkozott vele?
– Igen.
– Gyerekkorában gyűlölte őt. Miért?
– Mert elvette tőlem apát.
– És boldogtalanná tette az anyját?
– Anya gyűlölte Louise-t. Azt mondta: gonosz nő!
– Sokat beszélt róla magának?
– Igen. Miért is tette…? Nem akartam folyton ezt hallgatni.
– Unalmas. . „ tudom. A gyűlölet ilyen. Amikor újra látta, valóban
meg akarta ölni?
Norma gondolkodott. Halvány érdeklődés csillant meg a szemében.
– Igazából nem. Oly sok idő telt el azóta. Nem tudtam elképzelni
magamról… ezért…
– Hogyhogy? Nem biztos benne?
– Úgy éreztem: nem én tettem, csak álmodtam az egészet, és ő
öngyilkos lett.
– Ez miért nem lehetséges?
– Mert tudtam! Én öltem meg… én mondtam…
– Maga? Kinek mondta?
Norma megrázta a fejét.
– Nem szabad… Valakinek, aki jól bánt velem, aki segíteni akart.
Azt mondta: nem tudja meg senki. – A szavak gyorsan, izgatottan törtek
elő Normából. – Louise ajtaja előtt álltam… a 76-os ajtó előtt… éppen jöttem kifelé. Azt hittem, álmodom. Ők… ő… azt mondta, baleset törtérnt. Lent az udvaron. Azt hajtogatta, ne törődjek vele. És én képtelen voltam
visszaemlékezni, mit csináltam… de volt valamilyen anyag a kezemben…
– Anyag? Úgy érti: vér?
– Nem, nem vér… letépett függönydarab. Mikor kilöktem.
– Arra emlékszik, amikor kilökte?
– Nem … És ez a legszörnyűbb. Nem emlékeztem semmire. Ezért
reménykedtem. Ezért mentem el… hozzá… -fordult Poirot felé. – Soha
nem emlékeztem vissza, mit csináltam. Csak egyre jobban féltem. Hosszú
órák estek ki az emlékezetemből… amikről nem tudtam számot adni. Nem
emlékeztem hol voltam, mit csináltam. És mindenfélét találtam, amit
csakis én magam dughattam el. Megmérgeztem Maryt is, megállapították a
kórházban. És megtaláltam a gyomirtószert, amit én dugtam el a fiókomba.
Ebben a lakásban rugósbicskát találtam és egy pisztolyt is, de nem
emlékeztem, hol s mikor vettem. Embereket öltem esnem emlékeztem
vissza rá. Végül rájöttem: nem lehetek igazán gyilkos, csak… őrült!
Elmebeteg … Nem tehetek róla. Az emberek nem hibáztathatnak! Az is az
őrültségemet bizonyítja, hogy idejöttem és megöltem Davidét, nem igaz?
– Nagyon szeretne őrült lenni?
– Igen… azt hiszem.
– Ha így van, miért vallotta be, hogy maga kilökte azt az asszonyt az
ablakon? Kinek mondta?
Norma habozva megfordult, felemelte kezét, s Claudiára mutatott.
– Neki.
– Arcátlan hazugság! – kiáltotta Claudia, s
Normára.
– Neki mondtam!
– Mikor? Hol?
– Nem tudom.
– Nekem is azt állította, hogy neked mindent
lakótársára Frances bizonytalanul. – Az igazat megvallva, azt hittem,
hisztériázik, és csak kitalálta az egészet.
Stillingfleet Poirot-ra nézett.
– Fantáziálás? Meglehet… végül is minden erre utal. De ha így van,
magyarázatot kell találnunk arra, miért kívánta annak a két embernek a
halálát. Miért ölte meg Louise Carpentert? Gyerekes gyűlöletből?
Megfeledkezik róla, aztán évekkel később megteszi? Hülyeség! Davidét megvetően nézett 
	bevallott -nézett pedig mert megunta? Ezért ma nem gyilkolnak a lányok! Talán inkább egy halom pénzért…!
	Körülnézett a szobában.
– Segítségre van szükségünk – szólalt meg ismét társasági stílusban.
– Valaki még hiányzik. A felesége nem kapkodja el a dolgot, Mr. Restarick.
– Nem tudom, hol lehet. Már felhívtam. Claudia minden elképzelhető helyen hagyott üzenetet. Mostanra már legalább telefonálnia kellene.
– Talán, mert rossz helyen keresgéltünk, – nyomta meg a szavakat Poirot. – Netalán Mrs. Restarick már itt ül közöttünk.
– Mi az ördögről beszél? – csattant fel Restarick.
– Megengedi, chére Madame?
Poirot Mrs. Oliverhez hajolt. Az asszony értetlenül bámult rá.
– A csomag, amit magára bíztam…
– Ó! – Mrs. Oliver a táskájába nyúlt, s átadta a fekete dossziét.
Poirot óvatosan lefejtette róla a csomagolópapírt, és egy szőke parókát emelt ki belőle.
– Mrs. Restarick ugyan nincs itt – szólalt meg –,de a parókája igen. Érdekes.
– Honnan az ördögből szerezte, Poirot? – kérdezte Neele.
– Miss Frances Cary utazótáskájából, amiből ezidáig nem adódott alkalma eltüntetni. Lássuk csak, hogyan áll?
Egyetlen mozdulattal lekapta Frances fejéről a fekete hajsátrat, mely olyan hatásosan rejtette az arcát. Az aranyló hajkorona – mielőtt még védekezni tudott volna – máris ott csillogott a fején.
– Szent isten! Hisz ez Mary Restarick! – kiáltotta Mrs. Oliver.
Frances mérgeskígyóként tekergőzött. Restarick felugrott, hogy a segítségére siessen, de Neele vasmarokkal visszatartotta.
– Nem szeretném, ha elragadtatná magát. A játéknak vége, Mr. Restarick! Vagy nevezzem inkább… Robert Orwellnek…?
Valóságos szitokáradat tört ki a férfi száján. Frances hangja élesen csattant: – Fogja be a száját, maga istenverte kopó!
Poirot elengedte trófeáját. Normához lépett és gyengéden megfogta a kezét.
– Megpróbáltatásainak vége, gyermekem. Az áldozat nem lesz megfeszítve. Maga nem őrült, s nem gyilkos. Ez a két kegyetlen és szívtelen ember tervelte ki az egészet. Kábítószerekkel és hazugságokkal tömték, mindent elkövettek, hogy őrületbe vagy öngyilkosságba hajszolják.
Norma rémülettel vegyes iszonyattal bámult Orwellre.
– Az apám! Az én apám? Meg tudta ezt tenni vele … a lányával? Az apám, aki szeretett…?
– Nem az édesapja, mon enfant.25 Egy szélhámos, aki az édesapja halála után felvette az ő szerepét, hogy megkaparinthassa a vagyonát. Csupán egyetlen ember létezett, aki esetleg felismerhette – vagyis inkább leleplezhette volna. Az az asszony, aki tizenöt évvel ezelőtt Restarick szeretője volt. 
HUSZONÖTÖDIK FEJEZET
	Négy ember gyűlt össze a kis belga szobájában. Poirot szögletes hátú székében üldögélt, kedvencsirop de cassist szopogatva. Norma és Mrs. Oliver a kanapén telepedett le. Az írónő különösen ünnepélyesnek hatott előnytelen, almazöld brokátruhájában, újsütetű frizurával. Dr. Stillingfleet egy széken terpeszkedett, hosszan kinyújtott lába szinte a szoba közepéigért. 
	– Fogjon hozzá, Poirot, rengeteg dolgot akarok végre megtudni – követelte Mrs. Oliver.
Poirot sietett lecsillapítani a kedélyeket.
– Chere Madame! El sem tudom mondani, milyen sokkal tartozom önnek. Minden, de minden jó ötletet maga sugallt nekem!
Mrs. Oliver kételkedve nézett rá.
– Maga ismertetett meg a harmadik lány kifejezéssel. A bérlők között ugyan Norma a harmadik, de amikor a megfelelő nézőpontból vettem szemügyre a dolgot, minden a helyére került. A hiányzó láncszem, a rejtvény kulcsa mindig ugyanaz lett: a hiányzó harmadik személy. Csak egy név, semmi több.
– Nekem sosem jutott volna eszembe, hogy Mary Restarickkal hozzam kapcsolatba – vallotta be Mrs. Oliver. – Pedig találkoztam Mary Restarickkal Crosshedgesben, beszélgettem is vele. És láttam Frances Caryt is arcába hulló hosszú, fekete hajjal.
– Szintén önnek köszönhetően, asszonyom, figyelmem a frizurákra terelődött. Ön bizonyította: egy nő más-más frizurával könnyen 25 gyermekem.
	megváltoztathatja a külsejét. Ne feledjük: Frances Gary színiiskolába is járt. A kisujjában volt a sminkelés tudománya. A hangját is tudta változtatni. Francesként hosszú, fekete hajat viselt, ami félig eltakarta viaszfehérre maszkírozott arcát. Sötét szemfesték, kihúzott szemöldök, elnyújtott, vontatott hang. Mary Restarickként tökéletes ellentéte másik énjének: aranyszőke, merev konty, konvencionális öltözködés, szapora beszédén alig érzékelhető gyarmati akcentus. Mégis, az ember elejétől fogva mesterkéltséget érzett benne. Milyen asszony valójában? Nem tudom. Milyen vak is voltam vele kapcsolatban – én, Hercule Poirot! Milyen ostoba!
	– Lám csak, lám csak! – szólalt meg Dr. Stillingfleet. – Először hallom ezt a maga szájából, Poirot! Vannak még csodák!
– Ha belegondolok… majd kibökte a szememet, s mégsem vettem észre! A paróka… tudat alatt mindig nyugtalanított, csak nem tudtam: miért. Két nő, akit sosem lehetett együtt látni. Senkinek nem tűnt fel, ha hosszabb időre eltűntek. Mary Londonba járt vásárolni, telket, házat keresni: Frances Birminghambe, Manchesterbe, külföldre utazott. Gyakran megfordult Chelsea-ben. Fiatal festőket menedzselt, de nem csupán a képzőművészet iránti rajongásából. Különleges keretek készültek a Wedderburn Galerry részére. A képeket ott állították ki, majd jó pénzen eladták, néha külföldi aukciókra küldték. A csomagokkal együtt. Műkincsrablás, képhamisítás…ezeket mind-mind ő szervezte és irányította. David Baker is az alkalmazásában ált. Fantasztikus érzéke volt a hamisításhoz.
– Szegény David. Milyen nagyszerű embernek tartottam – suttogta Norma.
– Az a portré – folytatta Poirot – nem ment ki a fejemből. Miért hozatta fel Restarick az irodájába? Miért ilyen fontos neki? Enfin, hogyan is lehettem ilyen ostoba!
– Nem értem. Mit akar azzal a képpel mondani?
– Andrew Restarick portréja fantasztikus ötlet volt. Egyfajta személyi igazolvány szerepét töltötte be. David Baker Restarick portréjára ráfestette Orwellt – egy jó húsz évvel fiatalabb Orwellt. Kinek jutna eszébe, hogy hamisítvány? A stílus, az ecsetvonások, a vászon… tökéletes munka. Restarick fölakasztotta az irodájában. Bárki, aki korábban ismerte Restarickot, azt mondta volna: „Alig ismerek rád!”, vagy „Mennyire megváltoztál!” De ha felnézett a portréra, csakis azt gondolhatta: ő maga keretbe rejtett heroin kábítószercsempészés, felejtette el, milyen is volt valójában a régi Restarick.
– Mindenesetre nagy rizikót vállalt vele – jegyezte meg Mrs. Oliver elgondolkodva.
– Sokkal kisebbet, mint hinné. Kinek lenne gyanús? Egy jól ismert cég társtulajdonosa? Hosszú távollét után jön haza, átvenni halott testvére után az üzletet. Nemrég nősült. Átmenetileg idős, félig vak nagybátyjánál rendezkednek be, aki iskolásfiú kora óta nem találkozott vele, s szó nélkül elfogadja olyannak, amilyen. A lányán kívül nincs más rokona, ő pedig öt éves korában látta utoljára az apját. Amikor Dél-Afrikába ment, a hivatalban két idősebb tisztviselő dolgozott. Azóta mindketten meghaltak, a fiatalok pedig manapság nem maradnak hosszú ideig egy helyen. A család ügyvédje szintén meghalt. Frances jó előre megtervezett mindent.
Két éve Kenyában találkoztak Orwellel. Csaló szélhámos volt mindkettő. Orwell bányakutatóként zavaros ügyletekbe bonyolódott. Új lelőhelyek után kajtatott. Csatlakozott Restarickhoz is. Akkoriban Restarick halálával kapcsolatban mindenféle szóbeszéd járta. Később a rémhíreket cáfolták, de a mai napig nem ismerjük halálának pontos körülményeit.
– Sok-sok pénz forgott kockán, igaz? – kíváncsiskodott Dr. Stillingfleet.
– Úgy bizony. Hatalmas vagyon megszerzésének lehetősége csillant meg előttük. Restarick maga is gazdag embernek számított, és ráadásul bátyja vagyonát is ő örökölte. Senki sem kérdőjelezte meg a személyét. Aztán kezdtek rosszul alakulni a dolgok. Mint derült égből a villámcsapás, úgy érte őket Louise Charpentier levele. Tudták: ha meglátja Orwellt, rögtön rájön, nem ő Andrew Restarick. És ráadásul… David Baker zsarolni kezdte.
– Mint az ilyenkor lenni szokott – szúrta közbe Dr. Stillingfleet.
– Erre nem számítottak – folytatta tovább Poirot. – David korábban sohasem zsarolt. Talán Restarick gazdagsága vette el az eszét. Neki a képhamisításért ehhez a vagyonhoz képest pitiáner pénzt fizettek. így hát az ál-Restarickról szép summákat gombolt le. Utóbbi pedig úgy állította be a dolgot, mintha a lánya fiújától akarna megszabadulni, megelőzve egy előnytelen házasságot. Nem tudom, tényleg feleségül akarta-e venni Normát… meglehet. Egy biztos: két olyan embert zsarolni, mint Orwell és Frances Cary, módfelett veszélyes játék.
– Azt állítja, azok ketten hidegvérrel kitervelték David és Mrs. Charpentier meggyilkolását? – kérdezte az írónő döbbenten.
– És az önét, asszonyom – felelte Porcot.
– Engem? Úgy érti, valamelyikük ütött le? Talán Frances? Nem a szegény Pávakakas?
– Nem bizony. Maga már korábban járt a Borodene Mansionsben. Frances azt hitte, őt követte Chelsea-be. így hát maga után osont, és jó alaposan fejbeverte, hogy egy időre elmenjen a kedve a kíváncsiskodástól. Nem hallgatott rám, mikor figyelmeztettem a veszélyre!
– Nehezen tudom elképzelni róla! Amint abban a koszos műteremben modellkedik… De miért… – Először Normára nézett, majd vissza Poirot-ra. – Ö mire kellett nekik, miért tömték tele kábítószerekkel? Miért hitették el vele, hogy embereket öl?
– Norma kapta az áldozati bárány szerepét – válaszolta Poirot.
Felállt, odament Normához.
– Mon enfant, szörnyű megpróbáltatáson ment keresztül. Ilyesmi soha többé nem történhet meg. Bíznia kell önmagában. E tanulságos eset felvértezheti az élet gonoszságaival szemben.
– Remélem, igaza van – felelte Norma. – Iszonyú érzés őrültnek hinni magam … – Megborzongott. – Még ma sem értem, hogyan menekültem meg… Miért gondolta bárki is, hogy nem én öltem meg Davidét? Én magam is azt hittem.
– A vér nem stimmelt – mondta tárgyilagosan Dr. Stillingfleet. – Már alvadni kezdett. Ragacsos volt tőle az ing, ahogy Miss Jacobs mondta, nem nedves. Maga fél öt körül érkezhetett a lakásba. Nem sokkal később Frances Cary eljátszotta sikoltozási jelenetét. A kettő között nem telhetett el öt percnél több idő.
– Hogyan…? – Mrs. Olivernek valami nem fért a fejébe. – Hiszen Manchesterben volt!
– Egy korábbi vonattal jött haza, s még a vonaton Mary-vé varázsolta magát. Ismeretlen szőkeségként ment fel a lakásba. David – ahogy korábban megbeszélték – ott várta… gyanútlanul, ő pedig leszúrta. Aztán lement az utcára, figyelte, mikor érkezik Norma. Egy nyilvános vécében átöltözött, és egy barátnőjéhez csatlakozva elkísértette magát a Borode-ne bérházig. Felment a liften, s eljátszotta jól megkomponált szerepét. Minden bizonnyal még élvezte is. Megérkezett a rendőrség, ő pedig azt hitte, ilyen körülmények között senkinek sem fog feltűnni az időeltérés. Mondhatom, Norma, maga aztán jól megizzasztott bennünket aznap. Hogy ragaszkodhat valaki ilyen makacsul a „gyilkosságaihoz”!
– Be akartam vallani, és túllenni az egészen… Akkor… maga is azt hitte, én tettem?
– Én? Minek néz engem? Én tudom, mit csinálnak és mit nem csinálnak a betegeim. Csak átkozottul megnehezítette a dolgomat. Nem tudtam felmérni, milyen messzire mehet el Neele. Gondolom, nem éppen szabályszerű rendőri eljárásnak lehettünk részesei. Minden bizonnyal Poirot keze van a dologban.
– Neele főfelügyelő évek óta a barátom – mosolygott Poirot. – Maga, Norma, sosem járt Louise szobája előtt. Frances a saját ajtajukon cserélte fel a hatost és a hetest. Azért lazultak meg a szobaszámok. Claudia aznap éjjel nem aludt otthon. Frances beadta magának a kábítószert, és elkezdődtek lidérces álmai.
Hosszas töprengés után jöttem rá, hogy az egyetlen személy, aki tényleg megölhette Louise-t, csakis a valódi harmadik lány lehet: Frances Cary.
– Emlékszik? Arról az éjszakáról mesélte, hogyan alakulhat át egy ember valaki mássá: Akkor hajszál híján leleplezte – jegyezte meg Dr. Stillingfleet.
Norma elgondolkodva figyelte.
– Nagyon goromba volt – nézett az orvosra, aki megrökönyödve, értetlenül viszonozta pillantását:
– Goromba?
– Amiket mondott, és ahogy kiabált!
– Nos, hát igen… talán … Hozzászoktam, ilyen a stílusom. Az emberek szörnyen idegesítőek – szélesen elvigyorodott, és Poirot-hoz fordulva hozzátette: – Jópofa lány, nem igaz?
Mrs. Oliver nagyot sóhajtva felállt.
– Haza kell mennem. Mit csinálunk vele? – kérdezte a két férfira és Normára nézve.
Három meglepett szempár várta a folytatást.
– Jelenleg nálam lakik – felelte a kimondatlan kérdésre Mrs. Oliver
–, és állítólag jól is érzi magát. Csak akadt egy kis probléma. Hatalmas vagyont örökölt, ami… komplikációkat okozhat, kéregető leveleket, egyebet. Lakhatna Sir Rodericknél. Ugyan túl sok örömét nem lelné benne: félig vak, félig süket, s önző a végtelenségig. Erről jut szembe, mi van az eltűnt leveleivel?
– Természetesen előkerültek: az egyik fiókjából. Sonia talált rájuk – felelte Norma, majd hozzátette: – Roddy bácsi és Sonia a jövő héten összeházasodnak …
– Vén bolondnak nincsen párja a világon – kommentálta a hírt Dr. Stillingfleet.
– Aha! – így Poirot. – Szóval a fiatal hölgy mégis inkább Angliában marad, és igyekszik nem belekeveredni a politikába. Nagyon bölcsen teszi.
– Hát ez a helyzet – zárta le a témát Mrs. Oliver. – De visszatérve Normához: gondolkodjunk gyakorlatiasan. Meg kell terveznünk a jövőjét. A lány egyedül nem tudja eldönteni, mit csináljon. Támaszra, segítő kézre van szüksége. – Anyáskodó pillantásokat vetett a lányra. Poirot csak mosolygott.
– Majd én támogatom, megmondom mit tegyen – szólalt meg Dr. Stillingfleet. – A jövő héten, kedden Ausztráliába utazom. Körülnézek, s ha minden – a munkámhoz szükséges feltétel – rendben van, táviratozok magának. Ha akar, utánam jöhet. Összeházasodunk. Esküszöm, nem érdekel a vagyona. Nem fogom a pénzét kutató laboratóriumokra vagy gyógyászati eszközökre költeni. Engem csupán az emberek érdekelnek. Goromba lennék velük? Nekem fel sem tűnt. Úgy látom, jól kijövünk egymással. Egész jól helyre tesz, mint azt az előbbi példa is bizonyítja. Ha végiggondolom, mi mindenen ment át, s mégis – minden előjel szerint – maga fog dirigálni nekem. Hát, nem különös?
Norma mozdulatlanul ült. Alaposan megnézte magának John Stillingfleetet. Már rég nem az orvost látta benne. Majd boldog, kislányos arccal elmosolyodott, s csak ennyit mondott:
– Rendben.
Majd felállt, s Hercule Poirot-hoz lépett.
– Én is goromba voltam – nézett rá bocsánatkérőn. – Aznap, kora reggel… Azt mondtam, túl öreg. Faragatlan dolog volt. És nem is igaz….
Poirot vállára tette a kezét, és arcon csókolta.
– Hívjon egy taxit! – szólt oda Stillingfleetnek.
A férfi bólintott és kiment. Mrs. Oliver fölkapta táskáját, boáját, és Norma kíséretében elindult az ajtó felé.
– Madame, un petit moment…!26
Mrs. Oliver megfordult. Poirot egy ősz hajtincset vett föl a kanapéról. 26 Asszonyom, még egy pillanatra!
Barátnője bosszúsan kiáltott föl: 
	– Ez is olyan, mint manapság minden. Csupa selejt! Mármint a hajtűim. Állandóan kicsúsznak, és az egész lepotyog.
Nagy homlokráncolások közepette kiment. Alig múlt el néhány másodperc, ismét megjelent az ajtóban. Hangját titkolódzva lehalkította.
– Csak annyit áruljon el: szánt szándékkal küldte ehhez az orvoshoz?
– Természetesen. A képesítése…
– Ó, hagyja ezt! Tudja maga nagyon jól, mire gondotok. És boldogan élnek… ez volt a szándéka?
– Ha mindenáron tudni akarja: igen.
– Sejtettem – felelte Mrs. Oliver. – Maga mindenre gondol, nem igaz?